The Project Gutenberg eBook of Syvyydestä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Syvyydestä

Author: Konrad Lehtimäki

Release date: September 29, 2014 [eBook #47005]

Most recently updated: October 24, 2024

Language: Finnish

Credits: Produced by Juha Kiuru

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SYVYYDESTÄ ***

SYVYYDESTƒ

Kirj.

Konrad Lehtim‰ki

WSOY, Porvoo, 1915.

SISƒLLYS:

Saattajat.

Gladiaattorit.

Kosto.

Pakolaiset.

Sisarukset.

Veljekset.

Unohdettu.

Syvyydest‰.

Inferno.

Hautautunut.

Joulu.

SAATTAJAT

He olivat kumpikin jo aivan harmaita nuo vanhukset, jotka laahustavin askelin kulkivat tomuista maantiet‰ kaupunkia kohden. Puoliksi sulkeutunein silmin he tuijottivat tyls‰sti eteens‰, ja niin tavaton voimattomuus ja n‰‰ntymys kuvastui heid‰n liikkeist‰‰n, kuin he olisivat olleet maahan vaipumaisillaan. He muistuttivat l‰hinn‰ vanhaa, loppuunajettua hevosparia.

Mutta edell‰ kulki heid‰n nuorin poikansa, voimakas, komeavartaloinen nuorukainen. H‰n asteli hiukan kumarassa raskaan vaatemytyn alla ja hiki vuoti virtanaan h‰nen ruskeilta kasvoiltaan.

Ilma oli tukehduttavan kuuma. Koko avaruus n‰ytti v‰risev‰n, niinkuin se olisi ollut t‰ynn‰ kiehuvaa lasimassaa ja aurinko tuntui niin hehkuvalta ja l‰heiselt‰ kuin t‰ytyisi kaiken heti sytty‰ palamaan sen tulis‰teist‰. Leve‰, tomun peitt‰m‰ maantiekin tuntui uhoavan kuumuutta kuin liiaksi l‰mmitetty uuni, ja se oli niin omituisen, sokaisevan vaalea, ettei siihen k‰rsinyt katsoa. Tienvierell‰ kasvoi muutamia nuoria lehmuksia; ne n‰yttiv‰t olevan lakastumaisillaan. Ja kun toisinaan leyh‰hti tuskin tuntuva, kuuma tuulenhenk‰ys, liikahtivat niiden tomusta harmaat, k‰pristyneet lehdet hiljaa — ja tuo v‰synyt v‰r‰hdys muistutti janoon kuolevan ihmisen huulien viimeist‰, ‰‰netˆnt‰ kuiskausta: vett‰…

Kaupungin kirkontornit olivat jo kauan n‰kyneet, mutta ne olivat viel‰kin kaukana. Ja mit‰ l‰hemm‰ksi p‰‰stiin, sit‰ lyhyemmiksi ja hitaammiksi muuttuivat vanhusten askelet; v‰syneet, laahaavat jalat irroittavat yh‰ enemm‰n pˆly‰, ja vanhan miehen keppi kolahtelee niin voimattomasti…

— ƒiti parka, te aivan v‰sytte. Ei teid‰n olisi pit‰nyt l‰hte‰ n‰in pitk‰lle matkalle, puheli nuorukainen huolestuneena.

— Kyll‰ min‰ jaksan. Ja kuinka olisin voinut j‰‰d‰, jos sin‰ viel‰…

H‰nen ‰‰nens‰ muuttui yh‰ k‰he‰mm‰ksi ja lopulta vaikeni. H‰nest‰ tuntui kuin olisi joku hiljaa kuiskannut: sinun viimeinen lapsesi menee kuolemaan. H‰nen hengityksens‰ muuttui yh‰ raskaammaksi, niinkuin voimakas k‰si olisi kuristanut h‰nt‰ kurkusta; h‰nen silm‰ns‰ sumentuivat kummallisesti, h‰n kompastui irtonaiseen kiveen ja oli v‰h‰ll‰ kaatua. Mutta poika ehti tarttua h‰nen k‰sivarteensa ja sanoi hell‰sti ja lohduttavasti:

— ƒlk‰‰ pel‰tkˆ, ‰iti, kyll‰ min‰… Antakaas, kun min‰ talutan toiselta puolelta.

— ƒl‰h‰n nyt … kai h‰n siell‰, yhtyi is‰. Kunhan ei vain myˆh‰stytt‰isi!

Vanha mies koetti myˆs puhua lohduttavasti, mutta ei itse aavistanut, miten kauhean toivoton ja levoton h‰nen heikko, k‰he‰ ‰‰nens‰ oli.

Taas kuului vain l‰‰h‰tt‰v‰‰ hengityst‰, laahustavien, v‰syneiden askelten kapsetta, ja sakea pˆly pˆll‰hteli heid‰n jaloissaan.

Kun he saapuivat pikkukaupungin asemalle, vallitsi siell‰ tavaton kiire, h‰lin‰ ja sekamelska: asemalaituri oli puolillaan sotaan l‰htevi‰ miehi‰.

Hetken kuluttua saapui juna puhkuen ja jyristen asemalle. Sotilaat hyˆkk‰siv‰t heti junaan nyytteineen saadakseen itselleen paikat, mutta se oli ennest‰‰nkin t‰ynn‰. Kuului ‰‰nekk‰it‰ huutoja, kirouksia, lasten itkua ja naisten kimakoita ‰‰ni‰. Mutta suuri osa miehist‰ j‰i laiturille.

Vanha nainen piti pelokkaasti kiinni poikansa k‰sivarresta; h‰nt‰ miltei kauhistutti t‰m‰ sekamelska. Mutta ‰kki‰ h‰nen kasvonsa kirkastuivat, ja h‰n kuiskasi ‰‰ni v‰risten lapsellisesta toivosta:

— Jospa ei olekaan tilaa…?

Mutta samalla saapui er‰‰n upseerin seurassa asemap‰‰llikkˆ huolestuneen ja t‰rke‰n n‰kˆisen‰. H‰n antoi joitakin k‰skyj‰; junamiehet juoksentelivat edestakaisin, ja hetken kuluttua kiljahti vihellyspilli, veturi irroittui junasta ja l‰hti sivuraiteilta hakemaan lis‰vaunuja.

Kaikki olivat jo p‰‰sseet junaan. Akkunoita availtiin, n‰kyi hikisi‰ kasvoja, ja t‰pˆt‰ysist‰ vaunuista kuului ep‰m‰‰r‰inen, tasainen surina kuin mehil‰ispes‰st‰. Useat olivat kuitenkin tulleet laiturille saadakseen viel‰ kerran puristaa rakkaittensa k‰si‰.

Kaidepuun vieress‰ seisoi nuori mies ja nainen. Kumpikaan ei puhunut sanaakaan, he puristivat vain toistensa k‰tt‰, ja heid‰n koko olemuksestaan kuvastui haikea, sanaton suru ja tuska. Nuorukainen katsoi koko ajan tyttˆ‰, joka vain silloin t‰llˆin nosti tummat, surulliset silm‰ns‰.

Kun kello soi, tyttˆ h‰tk‰hti. H‰n l‰heni nuorukaista, ja h‰nen suunsa aukeni kuin olisi h‰n aikonut sanoa jotakin. Mutta mit‰‰n h‰n ei voinut sanoa — h‰nen neitseellinen povensa alkoi vain kiivaasti kohoilla ja h‰nen mustat silm‰ns‰ tulivat t‰yteen kyyneleit‰.

Ja er‰s nuori is‰ oli niin kummallinen — niinkuin h‰nell‰ olisi ollut kova kiire ja h‰nen olisi pit‰nyt viel‰ toimittaa paljon ennen junan l‰htˆ‰. H‰n otti milloin nuoremman, milloin vanhemman lapsen syliins‰, suuteli heit‰ ja puhui yht‰ mittaa jotakin nopeasti, kiireisesti. H‰n hymyili omituisesti ja suuteli taas hell‰sti pienokaisen hentoa poskea. Kaikesta n‰kyi, ett‰ h‰n tuolla puhumisellaan koetti tukahduttaa omaa tuskaansa ja rohkaista vaimoaan.

Mutta nuori vaimo tuskin kuulikaan h‰nen puheitaan. H‰nen huulensa vapisivat, kyynelet vieriv‰t alas h‰nen poskiaan ja h‰nen katseensa harhaili h‰t‰‰ntyneen‰ ymp‰ri — niinkuin h‰n olisi tahtonut paeta jonnekin ja etsinyt ulosp‰‰sy‰. Toisinaan h‰n v‰‰nteli hiljaa k‰si‰‰n, ja kaksivuotias poika katsoi pel‰styneen‰ ylˆs ‰itins‰ kasvoihin ja h‰nen pieni suunsa v‰‰ntyi itkuun. Silloin mies antoi nuoremman lapsen ‰idille, otti pienokaisen syliins‰, silitteli h‰nen vaaleita kutrejaan ja puhui hell‰sti:

— ƒl‰ ole mill‰sik‰‰n, pikkuseni… Is‰ tulee pian sodasta ja tuo sinulle oikein suuren pyssyn ja kyp‰r‰n. Niin ja sapelinkin.

Mutta kun kello kalahti toisen kerran, vavahti vaimo kuin olisi h‰nt‰ isketty ruoskalla. H‰n tarttui suonenvedonomaisesti miehens‰ k‰teen sopertaen tolkuttomasti:

— Mit‰, mit‰ min‰ nyt teen…? Mihin joudumme…?

Mies tuli hyvin kalpeaksi, h‰n laski lapsen maahan, ja h‰nen ‰‰nens‰ vapisi:

— Rauhoitu, rauhoitu! Min‰ tulen pian takaisin … ja min‰ kirjoitan heti…

Useimmat olivat vakavan ja synk‰n n‰kˆisi‰; toiset taas koettivat nauraa ja puhua ‰‰nekk‰‰sti peitt‰‰kseen ja karkottaakseen sen itsep‰isen, peloittavan ajatuksen, ett‰ he viimeisen kerran n‰kiv‰t rakkaansa. Ja jotkut n‰yttiv‰t niin kummallisen hajamielisilt‰, kuin eiv‰t olisi lainkaan k‰sitt‰neet, mihin olivat menossa.

Mutta hiukan erill‰‰n laiturin toisessa p‰‰ss‰ olivat vanhukset poikineen. Vaimo seisoi harmaana ja kurttuisena nuorukaisen edess‰ puristaen lujasti ja j‰yk‰sti h‰nen k‰tt‰‰n ja katsoi ylˆs h‰nen nuoriin, voimakkaihin kasvoihinsa — niinkuin olisi tahtonut tuohon katseeseen ja puristukseen keskitt‰‰ kaiken hellyytens‰, pelkonsa ja rakkautensa. Mies seisoi hiukan sivulla; h‰nen harmaa partansa tutisi kummallisesti ja h‰n ryk‰si tuon tuostakin, niinkuin olisi koettanut karistaa kurkustaan jonkin ilke‰n, sinne tarttuneen palan…

Kun poika hankkiutui l‰htem‰‰n, alkoivat kyynelet vieri‰ ‰idin ryppyisi‰ poskia myˆten ja h‰nen huulensa vavahtelivat.

— Hyv‰sti nyt, ‰iti…

ƒiti n‰ytti ik‰‰n kuin unohtaneen kaiken sanottavansa. Kuin unessa h‰n kuuli kellon kalahduksen, n‰ki, ett‰ poika hellitti h‰nest‰, puristi h‰t‰isesti is‰n k‰tt‰ ja hypp‰si junaan. Vasta silloin irroitti tuska h‰nen kielens‰; h‰n ojensi vapisevat k‰tens‰ liikkeess‰ olevaa junaa kohden parahtaen:

— Lapseni, lapseni!

Niin sanomaton h‰t‰ ja tuska v‰r‰hti tuossa heikossa, vapisevassa ‰‰ness‰, kuin olisi lintuemo surkeasti piipitt‰nyt n‰hdess‰‰n viimeisen, untuvapeitteisen poikasensa iskett‰v‰n m‰s‰ksi.

Asema on v‰hitellen tyhjentynyt. Itkev‰t, lapsiaan taluttavat vaimot, nuoret morsiamet, vanhat ‰idit ja tutisevat ukot — kaikki heid‰t on taas kaupunki niellyt uumeniinsa.

Mutta laiturin kuumuudesta hehkuvilla kiviportailla istuvat viel‰ vanhukset. Helle on viel‰ kauheampi kuin ‰sken, mutta he eiv‰t siit‰ v‰lit‰. Vanha mies on avop‰in, ja aurinko porottaa esteettˆm‰sti h‰nen harmaaseen p‰‰h‰ns‰, mutta h‰n sit‰ tuskin huomaakaan — h‰n tuijottaa vain toivottomasti ja tyls‰sti eteens‰. H‰n on ottanut mustan piipunnys‰n taskustaan, mutta sen sytytt‰minen on unohtunut h‰n pitelee sit‰ vain ruskeassa, vapisevassa kourassaan.

Vanha vaimo istuu h‰nen vieress‰‰n. Ainoakaan kyynel ei en‰‰ vieri h‰nen poskelleen; kuin tyrmistyneen‰ h‰n katsoo sinne mihin juna on kadonnut, vieden h‰nen viimeisen lapsensa. Siell‰ ei n‰y en‰‰ muuta kuin punertava savupilvi taivaanrannalla — ja sekin h‰ipyy v‰hitellen n‰kym‰ttˆm‰ksi…

Mutta vanha ‰iti yh‰ vain istuu ja katsoo. Kaukaiset muistot nousevat h‰nen sielunsa silmien eteen kuin suloiset, kauan kadoksissa olleet kuvat. H‰n muistaa poikansa pienen‰, lihavana palleroisena … ja ent‰s, kun h‰n otti ensimm‰iset horjuvat askelensa? H‰n muistaa niin el‰v‰sti, miten h‰n imetti ja kylvetti rakkainta lastaan — kuinka loistivatkaan h‰nen tummat silm‰ns‰ ihastuksesta, kun h‰n sai mielin m‰‰rin polskia vedess‰!

H‰n her‰‰ aivan kuin unesta, ja jonkinlainen kylm‰ puistatus viilt‰‰ h‰nen ruumistaan ja tuska puristaa h‰nen syd‰mens‰ kokoon. H‰n tuntee er‰‰nlaisella ‰idinvaistolla, ettei h‰nen lapsensa en‰‰ palaa, ja h‰nen tuskansa on aivan yht‰ suuri, kuin h‰n n‰kisi poikansa kylm‰n‰. H‰nen p‰‰ss‰‰n alkaa oudosti surista ja kohista, h‰n on aivan n‰kevin‰‰n, miten poikaparka makaa silm‰t ummistuneina ja h‰nen rinnastaan pulppuaa punainen veri.

Taas h‰n parahtaa kuin haavoitettu mets‰notus:

— Lapseni…

Vanha mies h‰tk‰ht‰‰. H‰n aivan kuin her‰‰ ja sanoo itsekseen hiljaa ja k‰he‰sti:

— Sinne h‰n meni…

Jossakin ratapihalla kiljahtaa vihaisesti veturi, vaunut kolisevat, pyˆr‰t jyrisev‰t — ja l‰heisest‰ puistikosta kuuluu silloin t‰llˆin pikkulinnun helteest‰ v‰synyt viserrys.

Mutta vanha vaimo tuijottaa viel‰kin toivottomin katsein taivaanrannalle, miss‰ junan savu tuskin n‰kyv‰n‰, punertavana pilven‰ leijailee. Ja is‰n harmaa p‰‰ on kumartunut niin syv‰‰n…

GLADIAATTORIT

Heit‰ oli kaksi rykmentti‰ eli kaksitoista tuhatta ja heid‰t oli m‰‰r‰tty murtamaan aukko vihollisen rintamaan. Tuohon joukkoon oli valittu vain sellaisia pataljoonia, joissa oli nuoria, 21-24-vuotiaita miehi‰. Siit‰ kaikki tiesiv‰tkin, etteiv‰t he en‰‰ palaa. He olivat synk‰n ja p‰‰tt‰v‰n n‰kˆisi‰. Tuskin he huomasivatkaan tykkien jyrin‰‰.

Miltei joukon loppup‰‰ss‰ marssi komppaniansa edess‰ luutnantti Julius S. H‰n oli hyvin nuori ja h‰nen parrattomat kasvonsa olivat kauniit ja kalpeat; h‰net oli vallannut kummallinen liikutus tiet‰ess‰‰n menev‰ns‰ varmaan kuolemaan.

Aurinko helotti siniselt‰ taivaalta ja ilma oli mit‰ herttaisin. Aamup‰iv‰ll‰ oli satanut ja ilmassa tuntui voimakas ruohon ja mullan haju. Ja sivulta puhalsi lauha tuuli sekoittaen siihen meren suolaisen tuoksun. Tuo raikas tuoksu tuntui kaukaiselta tervehdykselt‰…

Niin — kaksi kuukautta sitten h‰n oli viel‰ rakastettunsa kanssa merenrannalla, kylpypaikassa. Silloin h‰n ei ollut osannut ajatellakaan t‰t‰…

Vieno merentuoksu toi h‰nen mieleens‰ yh‰ uusia, suloisia muistoja.

Er‰‰n‰kin iltana he olivat merell‰ soutelemassa. Oli miltei tyyni ja aurinko laski parhaillaan. Yli meren ‰‰rettˆm‰n ulapan ulottui loistava, h‰ik‰isev‰ tulisilta. Hetken kuluttua vajosi aurinko hiljalleen aaltoihin j‰tt‰en j‰lkeens‰ punaisen hohteen, joka muutti koko maailman ruusunpunaiseksi. Samassa alkoi paviljongilta kuulua h‰nen lempikappaleensa s‰vel — ja merituuli tuoksui ja hyv‰ili heid‰n kasvojaan. He eiv‰t puhuneet mit‰‰n, mutta tytˆn tummat silm‰t olivat kosteat ja h‰nen koko olemuksensa tuntui yliluonnolliselta tuossa ruusunpunaisessa hohteessa. Ja kun h‰n tarttui rakastettunsa k‰teen…

Voi … h‰n oli kokonaan unohtanut… He olivat marssineet jo pari kilometri‰ ja taas leyh‰hti h‰nen sieraimiinsa aivan sekoittumattomana meren tuoksuva henk‰ys. Niin — ja t‰m‰ on viimeinen p‰iv‰…

Heid‰n tykkitulensa oli kiihtynyt entist‰ raivokkaammaksi. Mutta sill‰ kohdalla, josta heid‰n piti hyˆk‰t‰, vastasivat vain vihollisen kaukaisimmat patterit; l‰himm‰t olivat pahaenteisen ‰‰nettˆmi‰: ne eiv‰t tahtoneet paljastaa nykyist‰ asemaansa. Viholliset olivat varmaan lentokoneittensa avulla saaneet tiedon hyˆkk‰yksen valmistelusta ja aavistivat maanlaadusta ja pommituksesta, milt‰ kohdalta se oli odotettavissa. Jokainen ymm‰rsi, ett‰ heill‰ myˆs sill‰ kohdalla oli tykistˆ‰.

Tunnin marssin j‰lkeen he saapuivat uloimmille ampumahaudoilleen ja lev‰htiv‰t siell‰ hetken, samalla kun tykistˆ yh‰ syyti murhaavaa tultaan heid‰n ylitseen. Mutta viholliset eiv‰t nytk‰‰n vastanneet.

ƒkki‰ l‰htiv‰t hyˆkk‰‰j‰t liikkeelle.

Ampumahautojen ja vihollisen piikkilankaesteiden v‰lill‰ oli ojanne, jota useat kerrat oli koetettu k‰ytt‰‰ suojana hyˆk‰tt‰ess‰. Siihen j‰i nyt suuri pioneeriosasto alkaen kiireesti kaivaa sit‰ syvemm‰ksi — mutta hyˆkk‰ysjoukko eteni j‰rjestyneen‰, j‰rk‰ht‰m‰ttˆm‰n‰ kuin kone, jota sen kerran k‰yntiin l‰hdetty‰ on mahdoton pys‰ytt‰‰. Viholliset aloittivat kiivaan kiv‰‰ritulen, miehi‰ kaatui, mutta silloin he l‰htiv‰t juoksuun — tuo kaksitoistatuhantinen joukko syˆks‰hti eteenp‰in vastustamattomana kuin valtava, harmaa hyˆkyaalto…

Mutta kun he saapuivat piikkilankaesteille, selvisi vihollisen ‰‰nettˆmyys. Sivulla, noin puolentoistasadan metrin p‰‰h‰n ‰‰rimm‰isist‰ hyˆkk‰‰jist‰ oli pensaikkoon piilotettu tykki- ja konekiv‰‰riosasto. Nyt se alotti murhaavan tulen ja kokonaiset rivit kaatuivat… Julius oli taaempana, h‰n n‰ki kohotettuja k‰si‰, kuuli vihlovia kuolinhuutoja. Ja edest‰ alkoi samanlainen ter‰s- ja lyijymyrsky…

Silloin hyˆkk‰‰j‰t nostivat huudon, etummaiset s‰rkiv‰t vimmatulla kiireell‰ esteit‰ — ja taas syˆks‰hti joukko hurjasti eteenp‰in. Ja kun he samassa n‰kiv‰t, ett‰ heid‰n oma tykistˆns‰ murhaava tuli keskitettiin piilossa olevaan patteriin, niin ett‰ pensaikko oli yhten‰ ainoana r‰j‰hdysmeren‰, he karjuivat yh‰ hurjemmin. Ja hetken kuluttua oli patterin tuli vaiennut.

Mutta edest‰ kuului toisenlaisia huutoja: vihlovia h‰t‰huutoja. Etummaiset olivat pudonneet peitettyyn kaivantoon, jonka pohja oli t‰ynn‰ ter‰v‰k‰rkisi‰ paaluja… Mutta nek‰‰n, jotka kuulivat nuo huudot, eiv‰t ymm‰rt‰neet: he juoksivat vain eteenp‰in kuin juopuneet; tuo mahtava ihmisvyˆry painoi takaap‰in peloittavalla voimalla — ja kamala hauta t‰yttyi. Niinkuin laavavirta, joka menness‰‰n murskaa kaiken, t‰ytt‰‰ kaiken, vyˆryi harmaa joukko eteenp‰in.

Silloin tuntui Juliuksesta kuin olisi siell‰ edess‰ tulivuori aukaissut kitansa; siin‰, miss‰ heid‰n etummaiset joukkonsa olivat olleet, n‰ytti koko maanpinta, ihmiset, kaikki syˆks‰ht‰v‰n leimahtavana tulena ja ep‰m‰‰r‰isen‰, mustana massana korkeuteen… Kuului huumaava r‰j‰hdys, toinen, kolmas… Maamiinat olivat r‰j‰ht‰neet eik‰ kohdalla olleita joukkoja en‰‰ ollut olemassa. Heid‰n murskaantuneet ruumiinsa, irtautuneet p‰‰ns‰ ja j‰senens‰ sinkoilivat kaikille tahoille yhdess‰ kivien ja mullan kanssa — ja kaikki peittyi tukahduttavaan kaasuun ja savuun.

Mutta ei siin‰ kyllin. Vihollisen tykistˆn p‰‰voima oli kai odottanut vain t‰t‰ hetke‰ — ja nyt alkoi niin kaamea n‰ytelm‰, ett‰ Julius luuli aistimiensa valehtelevan. Maa vapisi ja vavahteli, kokonaiset pilvet hiekkaa ja kivi‰ syˆksyi ilmaan, kaikki peittyi r‰j‰ht‰vien ammusten tuleen ja savuun — ja he kaatuivat laumoittain. Eteneminen ei en‰‰ ollut mahdollista — heid‰n t‰ytyi per‰yty‰.

Mutta nelj‰tuhatta vain per‰ytyi — kahdeksantuhatta j‰i kent‰lle.

Kun he vihdoin saapuivat uuteen, pioneerien kaivamaan ampumahautaan, he olivat aivan n‰‰nnyksiss‰. Hiki vuoti virtana otsalta, rinta l‰‰h‰tti raskaasti, ja muutamat heitt‰ytyiv‰t pitk‰lleen kuin olisivat olleet kuolemaisillaan. Suurin osa heist‰kin oli saanut joitakin vammoja.

Nyt oli saatu selville kaikki vihollisen patterit, ja heti kun miehet olivat p‰‰sseet ampumahautaan, alkoi heid‰n ylitseen niin hurja tykkituli, ett‰ ilma, koko avaruus tuntui olevan t‰ynn‰ tuota helvetinsoittoa, jota ammukset soittivat. Vihollinen vastasi kaikilla pattereillaan ja srapnellit alkoivat r‰j‰hdell‰ heid‰n yl‰puolellaan, viel‰p‰ heid‰n joukossaankin. Mutta he olivat liian menehtyneit‰ ja tylsi‰ kiinnitt‰‰kseen siihen mit‰‰n huomiota.

Puolen tunnin kuluttua vihollisen tuli alkoi heiket‰. Ja kun takimmaisista ampumahaudoista oli tullut tuhat miest‰ lis‰v‰ke‰, annettiin taas hyˆkk‰ysk‰sky.

Vihollisen tuli lis‰‰ntyi heti kun he ilmestyiv‰t kent‰lle. Mutta lev‰hdyksen aikana oli asetettu muutamia haupitsipattereita sopivaan paikkaan — ja heille tuotti suurta lohdutusta, kun vihollisten varustuksissa yht‰ mittaa r‰j‰hteli.

Julius oli kummallisen huumauksen ja tylsyyden vallassa. H‰n ei tuntenut en‰‰ pelkoa eik‰ innostusta. H‰nen ymp‰rill‰‰n kaatui jatkuvasti miehi‰, kuului huutoja, kirouksia — mutta h‰n ei kiinnitt‰nyt mihink‰‰n paljon huomiota. Konemaisesti h‰n vain juoksi toisten mukana. Vasta sitten kun he l‰heniv‰t piikkilankaesteit‰ ja heid‰n t‰ytyi juosta suurten ruumiskasain yli, h‰n tunsi kylm‰‰ kauhua: sielt‰ kuului niin syd‰nt‰s‰rkevi‰ huutoja.

Vihollisen oli onnistunut vied‰ ‰skeiseen piilopaikkaan muutamia konekiv‰‰reit‰. Ne alkoivat taas ilke‰sti s‰rist‰ ja tuottivat tavatonta tuhoa, mutta eteenp‰in he meniv‰t sittenkin.

Silloin h‰n sai aivan kuin iskun rintaansa, h‰n tunsi heikkenev‰ns‰ ja vaipuvansa maahan — ja meteli h‰nen ymp‰rill‰‰n vaimeni. H‰n koetti vaistomaisesti rintaansa ja tunsi, ett‰ k‰si tahrautui kokonaan l‰mpim‰‰n nesteeseen.

H‰n tajusi olevansa haavoittunut, mutta mit‰‰n erityist‰ kipua h‰n ei tuntenut. R‰j‰hdyksetkin alkoivat taas kuulua entisell‰ voimalla ja h‰n n‰ki, ett‰ veri tulvi h‰nen rinnastaan.

H‰n aukaisi vaivalloisesti takkinsa ja koetti tarkastaa itse‰‰n. Kun h‰nen suustaan ei tullut verta, h‰n p‰‰tteli, ett‰ kuula oli tullut sivulta ja pyyhk‰issyt rintavaltimon poikki.

Et‰‰mp‰n‰ r‰j‰hti taaskin miina … ja h‰n n‰ki uudelleen tuon kamalan n‰ytelm‰n. Taas saivat vihollisen konekiv‰‰rit uutta intoa — ne s‰risiv‰t aivan kuin hurjasta vahingonilosta…

H‰n n‰ki kaiken mit‰ tapahtui, mutta seurasi sit‰ omituisen v‰linpit‰m‰ttˆm‰n‰ — niinkuin olisi teatterissa katsellut jotakin ik‰v‰‰ n‰ytelm‰‰. H‰n n‰ki miten toverien t‰ytyi per‰yty‰ ensimm‰isten miinar‰j‰hdysten tekemiin kuoppiin. Heti kun he olivat peittyneet niiden suojaan, alkoi heid‰n tykistˆns‰ toimia — ja taas tuo kaamea ammusten moni‰‰ninen orkesteri vonkui h‰nen yl‰puolellaan.

Noin nelj‰nnestunnin kuluttua se lakkasi ‰kki‰; se oli k‰sky kuolemaanvihityille. Taas he nousivat…

H‰nen haavastaan oli kaiken aikaa pursunut verta, kasvot olivat aivan kalpeat ja h‰nen silm‰ns‰ alkoivat omituisesti himmet‰. Kuin harmaan sumun l‰vitse h‰n n‰ki, ett‰ tovereita oli en‰‰ vain v‰h‰n. Mutta eteenp‰in he meniv‰t hurjalla vimmalla. H‰n oli n‰kevin‰‰n, ett‰ he seisahtuivat v‰lill‰, ampuen hajanaisen yhteislaukauksen. Ja sitten kuului hurja huuto, kun he hyˆkk‰siv‰t vihollisen ampumahautoihin … pistimet v‰l‰hteliv‰t…

Tykistˆ ja konekiv‰‰rit vaikenivat kummallakin puolella; sielt‰ kuului vain joitakin yksityisi‰ kiv‰‰rinlaukauksia ja huutoja… H‰n odotti jotakin ratkaisua, mutta mit‰‰n ei kuulunut. Niin — heit‰ oli liian v‰h‰n, heid‰t oli kai tapettu viimeiseen mieheen.

Mit‰…?

Kun tuo helvetillinen meteli oli tauonnut, tunkeutui h‰nen korviinsa kummallinen ‰‰ni: haavoittuneiden voihkina. H‰n katsahti ymp‰rilleen…

Ruumiita n‰kyi kasoittain, niin kauas kuin h‰nen himmenev‰ katseensa kantoi.

Mutta toisin paikoin ei erottanut en‰‰ yksityisi‰ ruumiita. H‰n luuli uneksivansa, hourivansa: miinakuoppien l‰hettyvill‰ n‰ytti kaikki sekasotkuiselta, punertavalta massalta, j‰tteilt‰… Niinkuin alkuaikojen suunnaton petoparvi olisi siin‰ aterioinut.

Ja paaluhauta h‰nen takanaan… H‰n k‰‰ntyi vaivoin ja h‰nt‰ pyˆrrytti, kun h‰n katseli paaluihin seiv‰stettyjen miesten v‰‰ntyneit‰ suita, mielettˆmi‰ silmi‰ ja kurottavia k‰si‰, joissa sormet suonenvedonomaisesti puristuivat ja aukenivat — niinkuin ne viel‰kin hapuilisivat jostakin apua, tukea, el‰m‰‰… Ja heid‰n voihkinansa…

Niin — koko laaja kentt‰ tuntui voihkivan, vaikeroivan, korisevan…

Tuo taukoamaton ‰‰ni t‰ytti h‰nen sielunsa j‰‰t‰v‰ll‰ kauhulla.

Mutta sanomaton raukeus ja heikkous valtasi h‰net yh‰ enemm‰n ja h‰n k‰‰ntyi hiljaa sel‰lleen. Taivaalla n‰kyi jo muutamia t‰hti‰.

Maattuaan hetken h‰n tunsi oudon kylmyyden v‰hitellen valtaavan jalkansa — niinkuin niit‰ olisi sivelty j‰‰vedell‰… Se levisi ylˆsp‰in, k‰detkin tuntuivat kylmenev‰n ja kangistuvan…

Silloin h‰n ensi kerran t‰ydellisesti k‰sitti, ett‰ se oli kuolema — ja tuo tylsyys katosi kuin pyyhk‰istyn‰. H‰nen aivonsa alkoivat toimia nopeasti, selv‰sti. H‰n tunsi, ett‰ he olivat kuolleet turhaan, ja h‰nen sielussaan her‰si katkeruus.

Hirve‰ tuska ja katumus valtasi h‰net, h‰n olisi tahtonut huutaa; kuolema tuntui nyt niin tarkoituksettomalta ja kauhealta … eik‰ se odota. Mutta h‰n tuli yh‰ heikommaksi — h‰nen ajatuksensakin alkoivat muuttua jo sekaviksi.

Kummallinen j‰ykkyys ja kylmyys valtasi h‰net yh‰ enemm‰n. H‰n ei n‰hnyt en‰‰ mit‰‰n ja haavoittuneiden valitukset olivat kuuluvinaan niin kaukaa. Nyt niit‰ ei en‰‰ kuulu … ja parempi onkin…

H‰n kuulee jotakin suhinaa, niinkuin lehtipuiden suhinaa vienossa iltatuulessa. H‰n makaa jossakin, ja haavanlehdet v‰risev‰t. H‰n on n‰kevin‰‰n rakastettunsa … ‰itins‰. Mutta he menev‰t ohitse — eiv‰t huomaa…

Yh‰ kuuluu tuo vieno suhina. H‰n on viel‰ nuori poika. Lemmikkihevosellaan h‰n ratsastaa tuttua polkua myˆten lehtipuiden reunustamaa polkua. Ja tuoksuvat lehv‰t huiskivat h‰nt‰ kasvoihin… H‰n kannustaa hevostaan; he menev‰t hurjasti, yh‰ nopeammin, nopeammin… Kas — h‰n meneekin lent‰en…

Mutta sit‰ mukaa kuin ilma viilenee, alkaa tuolta laajalta kent‰lt‰ nousta vaaleata hˆyry‰ — niinkuin sumua tai jotakin salaper‰ist‰ uhrisavua.

Se on l‰mpim‰n veren hˆyry, joka siin‰ hiljalleen nousee taivasta kohden.

Ja h‰m‰r‰ levitt‰‰ yli maan ‰‰rettˆm‰t, harmaat siipens‰.

KOSTO

Kuinka kauan h‰n oli siin‰ maannut, h‰n ei itsek‰‰n tiet‰nyt. Mutta kun h‰n v‰hitellen tuli tajuihinsa, oli aurinko jo alhaalla taivaanrannalla — ja kaikkialla oli hiljaista. Kuume poltti h‰nen ruumistaan kuin tuli, korvissa kohisi ja humisi kummallisesti ja kun h‰n aukaisi silm‰ns‰, n‰ytti koko maailma omituisen punertavalta.

V‰hitellen, aivojaan ankarasti vaivattuaan h‰n ymm‰rsi olevansa haavoittunut; toinen puoli ruumista oli aivan tunnoton. Hiljaa valittaen h‰n k‰‰nsi p‰‰t‰‰n ja n‰ki, ett‰ kranaatinsirpale oli murskannut h‰nen vasemman k‰sivartensa.

Hetken kuluttua h‰n kuuli hiljaista vaikerrusta jostakin. H‰n k‰‰nsi p‰‰t‰‰n sinnep‰in ja huomasi miehen, joka makasi sel‰ll‰‰n, k‰det tuskallisesti nyrkkiin puristettuina. Kasvoista n‰kyi vain profiili, mutta ammottavasta suusta ja liikkumattomasta silm‰st‰, joka kuhisi t‰ynn‰ k‰rp‰si‰, h‰n ymm‰rsi, ett‰ siin‰ oli kuollut. Valituksen t‰ytyi siis kuulua vainajan p‰‰n takaa.

H‰n koetti k‰‰nt‰‰ itse‰‰n sinne p‰in, mutta silloin tuntui aivankuin toinen k‰si olisi rev‰isty irti ruumiista. H‰n huomasi yrityksens‰ turhaksi ja ummisti silm‰ns‰.

— Auttakaa … Jumalan t‰hden! kuului taas pitk‰veteisesti ja valittavasti h‰nen p‰‰ns‰ takaa.

H‰n s‰ps‰hti kuullessaan tuon matalan, k‰he‰n ‰‰nen — siin‰ oli jotakin tuttua. Kuka, kuka se oli? Se muistutti jotakin, jotakin, joka nostatti h‰ness‰ ep‰m‰‰r‰ist‰ vihaa. Eik‰ h‰n kuitenkaan tiet‰nyt miksi.

Taas h‰n kuunteli tuota valitusta. Tosin se oli heikko ja k‰he‰ — mutta eikˆ se sittenkin ollut eversti B:n ‰‰ni?

H‰n kuunteli viel‰ tarkemmin ja miltei unohti omat tuskansa, kun h‰n vihdoin varmistui luulossaan. Ja viha leimahti h‰nen kasvoissaan.

Oliko, oliko se todellakin h‰n? Vihdoinkin…

H‰nen kuumeisissa aivoissaan pyˆri kaikki sekaisin. Ja vaikka h‰nen ruumistaan tuska poltti ja raastoi h‰nen tehdess‰‰n pieni‰kin liikkeit‰ h‰n alkoi k‰‰nt‰‰ itse‰‰n, jotta olisi n‰hnyt.

Hammasta purren h‰n kohosi toisen kyyn‰rp‰‰ns‰ varaan ja onnistuikin hiukan k‰‰ntym‰‰n. Mutta samassa muuttui kaikki mustaksi, eik‰ h‰n n‰hnyt mit‰‰n… Hiljaa kiroten h‰n sulki silm‰ns‰, mutta aukaisi ne j‰lleen hetken kuluttua.

Siin‰ h‰n oli! — tuo vihattu, tuhannesti kirottu… Karheat, punaiset viikset tˆrrˆttiv‰t kuin sian harjakset, pitk‰, inhottava parta liehui rinnalla… Silm‰t olivat kiinni, lihava vatsa kohoili kiivaasti — ja h‰nenkin toinen k‰tens‰ oli kokonaan veress‰.

— Vihdoinkin! h‰n mutisi vain huulillaan, kun h‰n kuumeesta ja vihasta hehkuvin silmin tuijotti vanhempaa miest‰.

H‰nen aivoihinsa syˆksyi niin ‰‰rettˆm‰n paljon… H‰n muisti kaiken sen v‰‰ryyden, ne hirve‰t tuskat, mitk‰ tuo mies oli h‰nelle tuottanut — ja er‰‰lle toiselle.

El‰v‰sti h‰n muisti, miten he olivat rakastaneet toisiaan, ja miten tuo tuolla, vaikka oli sen tiet‰nyt, oli tullut pyyt‰m‰‰n Mariaa t‰m‰n is‰lt‰. Ja itara, tunnoton is‰ oli pakottanut tytt‰rens‰ menem‰‰n tuolle… Niin — mit‰ olikaan kˆyh‰ aliluutnantti rikkaan everstin rinnalla…

Voi — h‰n on viel‰kin n‰kevin‰‰n, miten Maria hentona ja kasvot yht‰ kalpeina kuin h‰nen lumivalkea pukunsakin seisoi vavisten tuon toisen rinnalla alttarin ‰‰ress‰… Ja miten h‰n itse miltei pyˆrtym‰isill‰‰n syˆksyi ulos, ajoi kotiin ja ampui luodin rintaansa…

Houkka! Miksei h‰n ennemmin ampunut tuota toista… Ja onnettomuudekseen h‰n viel‰ parani pitk‰n, pitk‰n ajan kuluttua.

Mutta kun h‰n kuuli, ett‰ h‰nen rakastettunsa oli tullut raskaaksi tuosta miehest‰ … ja kun Maria sitten kuoli lapsivuoteeseen — silloin oli h‰n tulemaisillaan hulluksi…

Aivan kuin haavoittunut olisi tuntenut, ett‰ h‰nt‰ katsellaan, h‰n aukaisi silm‰ns‰. Ja kun h‰n n‰ki edess‰‰n nuo ter‰v‰t, kuumeiset silm‰t ja verenvuodosta ja raivosta kalpeat kasvot, h‰n aivan kuin s‰ps‰hti. Vihdoin h‰n kuiskasi k‰he‰sti:

— Tekˆ…?

— Niin, min‰.

— Oletteko tekin haavoittunut?

— Olen.

— Jumalan laupeuden t‰hden … vett‰, sopersivat h‰nen paksut, halkeilleet huulensa.

— Oletteko heikko?

— Min‰ kuolen, ellen pian saa juodakseni…

Selitt‰m‰tˆn ilme v‰reili nuoremman kasvoilla. Mutta hetken kuluttua h‰n hammasta purren alkoi ryˆmi‰ er‰st‰ kuollutta sotilasta kohden. Viha tuntui antavan h‰nelle uskomattomat voimat, sill‰ h‰nen onnistuikin irroittaa kuolleen kentt‰pullo. Pit‰en sit‰ hampaissaan h‰n ryˆmi takaisin haavoittuneen luo ja nosti pullon t‰m‰n vapiseville huulille. T‰m‰ joi ahnaasti ja h‰nen ‰‰ness‰‰n kuvastui kiitollisuus ja jonkinmoinen ep‰varmuus, kun h‰n kuiskasi:

— Miten hyv‰ te olette…

Mutta vastaukseksi kuului ‰kki‰ k‰he‰, vihlova nauru… Ja hetken kuluttua:

— Mink‰ t‰hden luulitte minun antaneen teid‰n juoda?

— Niin, miksette itse juo…? Olettehan haavoittunut, sopersi vanhempi.

— Niin — se on totta, ett‰ minua janottaa, mutta minulla on jotakin virkist‰v‰mp‰‰ kuin kokonainen meri…

— Mit‰ … mit‰ se on? kysyi vanhempi tolkuttomasti.

— Kosto!

Sana singahti h‰nen suustaan kuin ter‰v‰ piiskan isku.

— Mi — mit‰ tarkoitatte…? ‰nkytti toinen ja h‰nen lihavat, ahavoituneet kasvonsa muuttuivat kellert‰viksi. Mutta nuorempi keskeytti raa'asti:

— Juokaa, juokaa, ett‰ saatte voimia — te tarvitsette niit‰ pian… Nyt me olemme tasav‰kiset — nyt ei teid‰n kultanne auta! Minun k‰teni on murskana — mutta niin on teid‰nkin… Min‰ olen kauan ep‰illyt Jumalan olemassaoloa — mutta nyt uskon, n‰en, ett‰ h‰n on olemassa… Juokaa, juokaa!

Vanhempi katsahti toisen kasvoihin ja kauhistui. Nuo ennen kauniit, nuoret ja hienopiirteiset kasvot olivat nyt aivan v‰‰ristyneet. Ne olivat niin hirve‰t ja s‰‰lim‰ttˆm‰t, ettei h‰nell‰ saattanut olla armoa odotettavissa. Yh‰ tuijottaen toisen kasvoihin h‰n salaa kopeloi pistooliaan ja saikin sen vyˆst‰… Mutta nuorempi iski h‰nt‰ viime hetkell‰ k‰teen, eik‰ laukaus sattunut…

Purren hampaitaan tuskasta ja raivosta nuorempi yritti saada pistoolin itselleen. Mutta toinen kiemurteli h‰nen allaan kuin haavoitettu k‰‰rme, ja vihdoin, kun h‰n huomasi, ettei voinut ampua, h‰nen onnistui heitt‰‰ se kauas luotaan.

Nyt seurasi taistelu, niin hirve‰ ja petomainen, ettei heid‰n olisi luullut olevan ihmisi‰…

Nuorempi koetti tarttua vanhemman kurkkuun, mutta t‰m‰ iski kaikin voimin nyrkill‰‰n murskaantuneeseen k‰sivarteen — ja tuskasta voihkaisten nuorempi vaipui maahan. Toisella olisi nyt ollut tilaisuus nujertaa h‰net, mutta ei ollut voimia. Sit‰ paitsi oli h‰nen vioittunut k‰sivartensa nuoremman puolella eik‰ h‰n toisella ylettynyt viholliseensa… Molemmat makasivat vain raskaasti huohottaen kuin loppuun ajetut hevoset, jotka vet‰v‰t viimeisi‰ henk‰yksi‰‰n.

Heid‰n ymp‰rill‰‰n oli kes‰ t‰ydess‰ ihanuudessaan. Vaikka maa heid‰n kohdallaan oli kranaatin repim‰, tuntui kuitenkin kukkien tuoksua. Aurinko alkoi juuri laskea, ja l‰heisess‰ lehdossa viritti satakieli hurmaavan laulunsa… Mutta sit‰ vihamiehet eiv‰t huomanneet — kaikki tuntui pyˆriv‰n heid‰n silmiss‰‰n.

— Te vihaatte minua syytt‰… H‰n oli minun vaimoni, sai vanhempi katkonaisesti soperretuksi.

N‰m‰ sanat saivat nuoremman aivan suunniltaan. H‰n oli taas n‰kevin‰‰n heid‰n h‰‰iltansa: nuori, hento, pelosta vapiseva tyttˆ — ja tuo paksu, intohimosta l‰‰h‰tt‰v‰ mies… H‰n oli n‰kevin‰‰n kaikki, kaikki… H‰nen eteens‰ syˆksyi toinen toistaan kiduttavampia kuvia.

Raivosta karjaisten h‰n ponnisti kaikki voimansa ja onnistui p‰‰sem‰‰n jaloilleen. Sitten h‰n pudottautui raskaasti toisen rinnalle.

Vaikka maailma nytkin musteni h‰nen silmiss‰‰n, syk‰hti h‰nen syd‰mens‰ villist‰ riemusta kuullessaan, miten kylkiluut rusahtivat h‰nen polviensa alla. Vanhemman rinta alkoi kovasti korista ja veri pursuta h‰nen ammottavasta suustaan…

Joka j‰sen v‰risten nuorempikin vaipui maahan. Mutta heti h‰n taas koetti t‰ydent‰‰ tyˆt‰‰n — h‰nen vapisevat k‰tens‰ alkoivat hapuilla toisen kurkkua…

Mutta vanhempi oli myˆskin sen verran tajuissaan, ett‰ tarttui toisen k‰teen — ja siin‰ he taas makasivat l‰‰h‰tt‰en. Vihdoin vanhempi sopersi katkonaisesti: — Saat… t‰st‰ … rangaistuksen.

— ƒl‰ luule … Nyt on sota!

Kaikki inhimillisyys oli kadonnut tuosta ‰‰nest‰. Viimeinen sana tuntui hurjalta riemunhuudolta. Hetken kuluttua h‰n lis‰si voitonriemuisesti:

— Et p‰‰se en‰‰ kertomaan…

ƒkki‰ hellitti k‰tens‰ vanhempi ja alkoi hapuilla miekkaansa. Mutta h‰n ei saanut sit‰ tupesta ja nuorempi k‰ytti tilaisuutta hyv‰kseen iske‰kseen toista nyrkill‰ kasvoihin ja tarttui sitten kurkkuun.

Vanhempi koetti irroittautua tuosta otteesta, mutta ei voinut. Luinen k‰si tuntui suonenvedonomaisesti j‰ykistyv‰n h‰nen lihavan kaulansa ymp‰rille. H‰nen kasvonsa muuttuivat sinert‰viksi ja h‰nen ruumiinsa heittelehti sinne t‰nne kivuista v‰litt‰m‰tt‰. Mutta nuo hirve‰t sormet puristivat hellitt‰m‰tt‰ kuin suuret kravunsakset… H‰nen ruumiinsa alkoi jo veltostua.

Mutta viel‰ kerran h‰n kuolemankauhun antamalla voimalla riuhtaisi itsens‰ vapaaksi. Ep‰inhimillisell‰ ‰‰nell‰ h‰n korisi:

— Armoa … armoa…

— Armoa?! Armahditko sin‰? — Kamala nauru kajahti h‰nen huuliltaan ja h‰n puhui l‰‰h‰tt‰en. — T‰‰ll‰ olen tappanut viattomia … ihmisi‰, jotka eiv‰t ole tehneet minulle mit‰‰n pahaa… Ja sinuako min‰ armahtaisin? En ole en‰‰ sama kukonpoika kuin ennen. T‰‰ll‰ min‰ olen oppinut jotakin.

Taistelu alkoi viel‰ kerran uudelleen. Ja ‰kki‰ alkoi nuoremmasta tuntua, ett‰ h‰n oli joskus ennenkin kokenut jotakin samanlaista — ett‰ t‰m‰ oli vanhaa, tuttua taistelua, satoja kertoja koettua… Raskaasti huohottaen h‰n koetti saada uudelleen toisen kurkusta kiinni. Mutta kun t‰m‰ yh‰ ep‰toivoisesti v‰‰ntelehti, kieppui ja kiemurteli, tapahtui h‰ness‰ kummallinen muutos; h‰n unohti koko entisen el‰m‰ns‰, vain sen h‰n muisti, ett‰ pit‰‰ tappaa, tappaa… H‰nen korvissaan alkoi kovasti kohista, h‰n oli olevinaan ‰‰rettˆm‰ss‰ mets‰ss‰, jossa myrsky hurjasti vinkuu ja raivoaa — ja h‰nest‰ tuntui, ett‰ h‰n onkin viett‰nyt el‰m‰ns‰ juuri t‰‰ll‰… Muristen kuin raivokas koira, h‰n syˆks‰hti ‰kki‰ toisen kurkkuun valkeine, ter‰vine hampaineen… H‰n puri hampaansa miltei yhteen — ja taas h‰n tunsi, ett‰ oli tehnyt samoin monta kertaa… H‰n puristi suonenvedonomaisesti leukojaan yhteen, kunnes pieninkin vavahdus toisen ruumiissa oli tauonnut…

Kun se oli aivan veltto ja liikkumaton, h‰n irroitti otteensa. Sitten h‰n kohotti veren tahraamat kasvonsa taivasta kohden — ja alkoi ulvoa valittavasti ja pitk‰veteisesti kuin yksin‰inen, n‰lk‰inen susi kuutamoisena talviyˆn‰…

PAKOLAISET

Yksi ainoa vihre‰ s‰hkˆlamppu valaisi sairashuoneen salia muuttaen sen omituisen ep‰todellisen n‰kˆiseksi. Sali oli kokonaan valkoinen, katto, sein‰t, s‰nkyrivit — ja tuossa himme‰ss‰, vihert‰v‰ss‰ valossa kaikki n‰ytti aavemaiselta. Valkopukuinen sisarkin, joka hiljaa, kuulumattomin askelin hiipi ulos ovesta, muistutti ruumiitonta haamua. Vain korkeat ikkunat olivat sysimustat, ja yˆ tuulen kylm‰ henk‰ys kosketti toisinaan ruutuja hiljaa ja salaper‰isesti niinkuin siell‰ ulkopuolella olisi joku v‰syneesti ja surullisesti huokaissut…

Kaikki vuoteet olivat t‰ynn‰ haavoittuneita: k‰dettˆmi‰, jalattomia, silm‰ttˆmi‰; toisilta taas oli puhkaistu vatsa, l‰vistetty rinta… Muutamat olivat kuolemankalpeita, ja heid‰n puoliavoimet silm‰ns‰ olivat jo himme‰t ja lasimaiset. Toisten kasvot hehkuivat tummanpunaisina, heid‰n rintansa huohottivat ja silm‰t kiiluivat kuumeisina syv‰ll‰ kuopissaan… Joidenkin murskatut p‰‰t oli k‰‰ritty ylt'yleens‰, vain syv‰t suun ja silmien aukot ammottivat mustina: he muistuttivat manalasta paenneita haamuja…

Ilma oli tympe‰ ja tukahduttava. Kaikkialta kuului raskasta, korisevaa hengityst‰. Jotkut hourailivat puhuen k‰sitt‰m‰ttˆmi‰, sekavia sanoja — joku naurahtikin… Mutta kaiken t‰m‰n ylitse kuului hiljainen, yht‰mittainen valitus ja voihke — ja muutaman kerran kirskahti ter‰v‰ hammasten kiristys…

Salin ‰‰rimm‰isest‰ nurkasta kohosi tyynylt‰ er‰‰n nuoren upseerin hienopiirteiset kasvot. H‰n k‰‰nn‰hti viereist‰ s‰nky‰ kohden ja kuiskasi:

— Nukutko?

— En, vastasi vierustoveri.

— Minulla on niin tuskallinen olo. En voi nukkua…

— Polttaako jalkaasi taas?

— Ei…

— Mik‰ sinua sitten vaivaa? kysyi toveri ihmetellen.

Nuori upseeri katsahti pelokkaasti ymp‰rilleen ja h‰nen ‰‰nens‰ vapisi, kun h‰n hiljaa kuiskasi:

— Pakolaiset…

— Pakolaiset?

— Niin — vihollispakolaiset…

Toinen katsoi h‰nt‰ hetken, sitten h‰n kohottautui vaivalloisesti kyyn‰rp‰‰ns‰ varaan ja sanoi j‰nnittyneen‰:

— Mit‰ sin‰ puhut? Kerro minulle kaikki — kun en min‰k‰‰n voi nukkua.

Viereisiss‰ vuoteissa olivat haavoittuneet vaipuneet uneen, jossakin kuorsattiin korisevasti — ja salin toisessa p‰‰ss‰ puri joku taas hammastaan. Nuori upseeri maistoi yˆjuomaansa, vedell‰ sekoitettua viini‰ ja alkoi kertoa hillityll‰, kuiskaavalla ‰‰nell‰.

"Se, mist‰ nyt aion sinulle kertoa, tapahtui samana p‰iv‰n‰, jolloin joukkomme valloittivat L:n kaupungin. Adjutanttimme kaatui, ja min‰ jouduin viem‰‰n er‰st‰ t‰rke‰t‰ k‰sky‰.

"Oli satanut monta p‰iv‰‰, ja maat olivat liejuisia. Hevoseni oli aivan uupunut, sen jalat upposivat syv‰lle pehme‰‰n maahan, ja min‰ p‰‰sin vain hiljalleen eteenp‰in. S‰‰ oli kylm‰ ja kostea, ja harmaa vesisumu riippui ilmassa kuin suunnattoman suuri h‰m‰h‰kinverkko kastellen vaatteet ja kohmetuttaen k‰det j‰ykiksi.

"Olin kai eksynyt hiukan oikeasta suunnasta, koska er‰‰st‰ pikku metsikˆst‰ tullessani n‰in miltei suorakulmaisesti edess‰ni maantien, jota myˆten kulki hitaasti loppumattoman pitk‰ jono pakolaisia. Otin esiin kartan ja kompassin ja huomasin, ett‰ minun olisi pit‰nyt menn‰ hiukan vasemmalle — mutta edess‰ oli pieni, yli ‰yr‰ittens‰ tulviva joki. Minulla ei ollut siis muuta keinoa, kuin menn‰ suoraan tielle, jotta p‰‰sisin sillasta yli.

"Tosin minua hiukan arvelutti tuo pakolaislauma. Ent‰p‰s, jos ovat aseistettuja ja hyˆkk‰‰v‰t kimppuuni… Mutta min‰ olin viipynyt muutenkin liian kauan, eik‰ ollut muuta tiet‰. Sen t‰hden avasin pistoolikoteloni, tarkastin, ett‰ se oli panostettu — ja p‰‰tin, ett‰ minun t‰ytyy p‰‰st‰ eteenp‰in.

Mutta kun l‰hestyin maantiet‰, havaitsin varokeinoni kokonaan tarpeettomiksi. N‰m‰ pakolaiset olivat esikaupunkien kaikkein kˆyhint‰ v‰estˆ‰ — varakkaammat olivat jo aikaisemmin paenneet junilla ja hevosilla. N‰ill‰ oli vain muutamilla laiha hevoskoni, joka vaivalloisesti laahusti eteenp‰in, ja pyˆr‰t upposivat syv‰lle tien lokaan. Useimmat vetiv‰t k‰sik‰rryill‰ lapsiaan ja kaikkein v‰ltt‰m‰ttˆmimpi‰ tarvikkeitaan ja muutamilla oli apunaan uskolliset, takkukarvaiset koiransa. Mutta min‰ n‰in monen ‰idin, jolla ei ollut muuta kuin pieni lapsi syliss‰, taluttavan viel‰ toista, joka itkusta ja v‰symyksest‰ menehtym‰isill‰‰n tallusti loassa pienill‰ jaloillaan…

"Oi yst‰v‰ni, minua kauhistuttaa viel‰kin, kun muistan tuon vastaantulevan joukon. Siin‰ oli vain naisia, lapsia, vanhuksia ja joku raajarikko mies — ja kaikki olivat niin laihoja, kalpeita ja r‰‰syisi‰. Tuolla tarttuvat k‰sik‰rryt lokaan, vanha vaimo ponnistelee kuin henkens‰ edest‰ mutta ei saa rattaita irti. Kuuluu naisten kauhistuneita, kimeit‰ ‰‰ni‰, tukahdutettuja kirouksia, l‰‰h‰tyst‰… Lapset alkavat itke‰ ja vaikeroida heikoilla, ysk‰st‰ k‰heill‰ ‰‰nill‰‰n — ja takaap‰in alkaa yh‰ kovemmin ja uhkaavammin kuulua yksi ainoa, kauhistunut huuto: eteenp‰in! eteenp‰in! Ja eteenp‰in heid‰n t‰ytyi p‰‰st‰, sill‰ takanap‰in jyrisiv‰t meid‰n tykkimme kuin kaukainen, taukoamaton ukkonen… Mihin vanha vaimo k‰sirattaineen joutui, sit‰ en huomannut.

"Minua he silm‰siv‰t vain ohimennen. Muistan vain joitakin katseita. Muutamista uhosi minua vastaan tyls‰, voimaton viha — mutta he olivat liian n‰‰ntyneit‰ sanoakseen tai tehd‰kseen jotakin… Toisista katseista kuvastui vain mittaamaton ep‰toivo ja mykk‰ moite, ja ne tunkeutuivat suoraan syd‰meeni kuin kylm‰t pistimet… Hevoseni oli miltei lopussa, mutta min‰ kannustin sen kylki‰, niin ett‰ veri tippui ja pakotin sen laukkaamaan p‰‰st‰kseni n‰kem‰st‰ noita hirmuisia, syytt‰vi‰ katseita… Niin — min‰ suljin silm‰ni…

"Vihdoinkin loppui vastaantuleva jono! Hevoseni huohotti raskaasti ja min‰ tunsin, miten se horjahteli.

"Mit‰…?

"Sielt‰ tuli viel‰ yksi pakolaisperhe. Ja juuri nuo heikoimmat, jotka olivat j‰‰neet toisista j‰ljelle — ne ovat aina silmiss‰ni…

"Etummaisena kulki vanha, harmaapartainen mies vet‰en pahanp‰iv‰isi‰ nelipyˆr‰isi‰ rattaita. H‰n asteli aisoissa kuin hevonen: l‰nkien ja rahkeiden sijasta oli aisoihin sidottu nuora, ja se n‰ytti tunkeutuvan h‰nen laihaan niskaansa. K‰det riippuivat hervottomina sivuilla, ja h‰nen kasvonsa n‰yttiv‰t aivan tylsilt‰ ja huulensa riippuivat veltosti. Niin siin‰ kumarassa eteenp‰in ponnistellessaan muistutti h‰n todellakin vanhaa, loppuunajettua, ‰‰rettˆm‰n v‰synytt‰ hevosta… Ja h‰nen sivullaan veti kaikin voimin laiha, takkuinen koira — niinkuin sekin olisi ymm‰rt‰nyt, ett‰ nyt tarvitaan kaikki voimat, ja sen punainen kieli roikkui l‰‰h‰tt‰v‰st‰ suusta…

"Rattailla oli rikkonainen kori, ja siit‰ r‰‰syjen seasta pilkisti kalpeista lapsenkasvoista turvonneet punaiset silm‰t, ja sivulla asteli noin seitsenvuotias poika, hennolla olallaan pieni kaaripyssy… Tied‰th‰n, miten lapset aina uteliaina tarkastelevat vastaantulijoita, mutta niin ei tehnyt t‰m‰; vain kerran h‰n kohotti pikkuvanhat, kalpeat kasvonsa, ja niiss‰, oli jotakin outoa ja kauheata … Niin, min‰ n‰in, ett‰ noista himmeist‰ silmist‰ tuijotti — n‰lk‰.

"Noin kymmenkunta metri‰ rattaiden j‰ljest‰ k‰veli luultavasti lasten ‰iti. H‰n kantoi sel‰ss‰‰n suurta vaatemytty‰ ja h‰nen askelensa olivat niin raskaat ja laahustavat. H‰nen silm‰ns‰ olivat alasluodut eik‰ h‰nen kuolemankalpeissa kasvoissaan ollut muuta kuin toivottomuutta. Jos h‰n olisi huutanut, itkenyt, kiemurrellut maassa, niin olisi h‰nt‰ sittenkin ollut helpompi katsoa — mutta nuo kasvot olivat niin kauhean liikkumattomat kuin kuolleen kasvot…

"Oli jo aivan h‰m‰r‰, ja edess‰p‰in leimahteli valtava tulipalon kajastus. Maa tuntui vapisevan yh‰ kiihtyv‰st‰ tykkien jyskeest‰, ja muutamat eksyneet ammukset r‰j‰htiv‰t hurjasti r‰iskien arveluttavan l‰hell‰ — mutta he eiv‰t n‰ytt‰neet sit‰ edes huomaavan…

"Min‰ olen t‰‰ll‰ joutunut n‰kem‰‰n jo paljon kurjuutta, mutta en voi ymm‰rt‰‰, mik‰ minulle silloin tuli. Oli aivan kuin joku olisi puristanut syd‰nt‰ni — ja min‰ tunsin, ett‰ pit‰isi tehd‰ jotakin, auttaa…

"K‰‰nsin jo ratsuni, mutta huomasin samalla, etten voinut mit‰‰n; minulla ei ollut edes rahaa — ja mit‰p‰ rahakaan olisi heit‰ auttanut?

"Mutta kaukana tasangolla n‰kyi pitk‰ ep‰m‰‰r‰inen pakolaisjono kiemurtelevan hitaasti eteenp‰in, kuin suunnattoman pitk‰, harmaa k‰‰rme, jonka p‰‰ oli jo kaukaisessa pimeydess‰.

"Ja viimeisetkin pakolaiset h‰ipyiv‰t h‰m‰r‰‰n niin hitaasti ja vaivalloisesti — aivan kuin kuolettavasti haavoitetut el‰imet, jotka viimeisill‰, sammuvilla voimillaan laahautuvat mets‰st‰j‰‰ pakoon…

"Lopulta kuitenkin p‰‰sin omien joukkojen l‰heisyyteen. Mutta silloin r‰j‰hti takanani ammus ja surmasi hevoseni; itse haavoituin jalkaan ja menetin tajuntani. Onneksi huomasivat sotilaamme minut, ja k‰sky tuli kuitenkin perille.

"Mutta min‰ pelk‰‰n, ett‰ tulen aina silmiss‰ni n‰kem‰‰n nuo pakolaiset — nuo viimeiset pakolaiset…"

SISARUKSET

Sateen j‰lkeen oli tullut ihana p‰iv‰. Aurinko paistoi l‰mpim‰sti, kedot helottivat kirkkaanvihrein‰, ja ilma oli t‰ynn‰ ruohojen ja moniv‰risten kukkien tuoksua.

Mutta pikku mˆkiss‰ vallitsi alakuloinen mieliala. Is‰ oli sodassa, eik‰ ‰iti ollut moneen viikkoon saanut mit‰‰n tietoja h‰nest‰ — ja nyt h‰n oli aivan sairas surusta. Kaiken lis‰ksi oli kova puute. Kotona oli tosin viisitoistavuotias tyttˆ ja nelj‰toistavuotias poika, mutta hek‰‰n eiv‰t voineet mit‰‰n ansaita, kun maa oli vihollisen hallussa.

ƒiti nousi vaivalloisesti istumaan vuoteessaan. H‰nen kasvonsa olivat laihat ja kalpeat, silm‰t tuijottavat, ja h‰n puhui heikolla ‰‰nell‰:

— Lapset, menk‰‰ mets‰‰n katsomaan, olisivatko marjat jo kypsyneet.

Saataisiin edes marjakeittoa…

— Niin, tulepas vain! huudahti poika reippaasti. Menn‰‰n pian!

H‰nen sisarensa, kaunis, verev‰ tyttˆ, katsahti ‰itiin ja sanoi hiukan ep‰rˆiden:

— Mutta jos siell‰ on sotilaita…

— ƒl‰ yht‰‰n pelk‰‰! Tulenhan min‰ mukaan! sanoi poika leikillisesti ja tarttui sisarensa k‰sivarteen.

ƒiti koetti hymyill‰ pojan sanoille ja puhui lohduttaen:

— Ei suinkaan niit‰ mets‰ss‰ ole… Kyl‰ss‰h‰n ne majailevat.

Ja reippaasti sisarukset l‰htiv‰t l‰heiseen mets‰‰n.

Siell‰ oli viel‰ ihanampaa kuin tasangolla. Puiden lehdill‰ kimaltelivat vesihelmet kuin kristallit, koko mets‰ tuntui tuoksuillaan ja v‰reill‰‰n iloitsevan kauan odotetusta sateesta — ja lintujen laulu helkkyi moni‰‰nisen‰, ihanana kuorona…

Ja miten paljon marjoja! Poika huudahti ilosta ja kutsui sisarensa er‰‰seen paikkaan, joka oli aivan punaisena marjoista. He laskeutuivat polvilleen ja poimivat molemmin k‰sin niin paljon kuin ehtiv‰t. Poika hymyili itsekseen ja sanoi hiljaa ja iloisesti:

— Nyt ‰iti varmaan ilostuu!

— Niin — kunhan is‰ vain tulisi kotiin! vastasi tyttˆ ja huokasi.

Mutta marjoja oli niin paljon, ett‰ h‰nkin unohti ik‰v‰n todellisuuden. He olivat niin innostuneita, etteiv‰t huomanneet mit‰‰n, ennen kuin kuulivat karkean, murteellisen ‰‰nen:

— Hyv‰‰ p‰iv‰‰, kaunis tyttˆ!

Sisarukset hyp‰htiv‰t pel‰stynein‰ seisoalleen ja huomasivat takanaan seisovan kaksi suurikokoista, raa'ann‰kˆist‰ vihollissotilasta. N‰m‰ hymyiliv‰t hiukan ja heid‰n silm‰ns‰ kiiluivat kummallisesti.

Toinen, jolla oli paksut huulet ja pyˆre‰t, ulkonevat silm‰t, l‰heni tyttˆ‰ omituisin hiipivin askelin — aivan kuin saalista vaaniva peto, ja h‰nen k‰he‰ ‰‰nens‰ vapisi hiukan:

— Anna maistaa marjojasi, tyttˆ…

Mies tuli niin l‰helle, ett‰ tyttˆ tunsi h‰nen kuuman henk‰yksens‰ kasvoillaan; h‰n ojensi pelokkaasti marjakorinsa sotilaalle.

Mies ei maistanutkaan marjoja, vaan tuijotti yh‰ tyttˆˆn. Ja jollakin naisellisella vaistollaan tyttˆ tunsi, ett‰ h‰nt‰ uhkasi kauhea vaara — tuntui aivan kuin jokin kylm‰ ja niljakas olisi l‰hestynyt h‰nt‰… H‰nen j‰senens‰ alkoivat vavista, kasvot muuttuivat aivan kalpeiksi — ja ‰kki‰ h‰n l‰hti kaikin voimin juoksemaan pakoon.

Mutta niinkuin n‰lk‰inen peto syˆksyi sotilas h‰nen j‰lkeens‰. Muutamilla pitkill‰ loikkauksilla h‰n saavuttikin tytˆn, tarttui suurella kourallaan t‰m‰n hentoon olkap‰‰h‰n ja ‰r‰hti voitonriemuisesti:

— Vai niin! Vai pakoon…

Tytˆn suusta tunkeutui syd‰nt‰s‰rkev‰ kirkaisu — niinkuin olisi j‰nis parahtanut tuntiessaan suden hampaat kurkussaan…

Poika alkoi myˆs huutaa, mutta silloin toinen l‰hti juoksemaan h‰nen j‰lkeens‰ karjuen:

— Oletko vaiti, taikka tapan sinut!

Poika ponnisti kaikki voimansa, eik‰ sotilas saavuttanut h‰nt‰, vaan palasi takaisin.

H‰n juoksi viel‰ pienen matkaa, mutta sitten h‰nen korviinsa sattui taas sisaren vihlova h‰t‰huuto ja h‰n k‰‰ntyi takaisin. H‰n nousi pienelle kukkulalle ja se mit‰ h‰n sielt‰ n‰ki, oli niin kauheata, ett‰ h‰n miltei j‰hmettyi…

Sisar oli paiskattu maahan, toinen roistoista piti kiinni h‰nen k‰sist‰‰n ja painoi h‰nen suutaan. Ja toinen… Oh…!

Pojan kasvot muuttuivat kuolemankalpeiksi ja h‰nen j‰senens‰ tuntuivat niin hervottomilta, ett‰ h‰n vaipui polvilleen. Sisko parka taisteli ep‰toivoisesti, toisinaan kuului tukahtunut, koriseva huuto ja pari kertaa vilahti h‰nen valkea jalkansa — aivan kuin suuri k‰‰rme olisi kiertynyt pienen linnun ymp‰rille, joka ep‰toivoisesti pyristelee vastaan… Pojan kurkusta tunkeutui taas vaistomaisesti hurja kiljaisu, johon kaiku moninkertaisesti vastasi.

Toinen sotilas hellitti sisaren k‰sist‰ ja hyp‰hti ylˆs. H‰n katseli vaanien ymp‰rilleen ja huomattuaan pojan h‰n sieppasi kiv‰‰rins‰ ja t‰ht‰si t‰t‰. Mutta poika ehti heitt‰yty‰ maahan; sitten h‰n juoksi nopeasti alas kukkulalta ja piiloutui suuren kiven taakse.

Taas kuului sisaren avunhuuto, mutta se tuntui heikommalta ja tukahtuneemmalta kuin ‰sken. Sotilas ilmestyi kukkulalle t‰hystellen joka taholle, mutta kun ei n‰hnyt ket‰‰n, kiiruhti juosten takaisin.

Poika makasi kiven takana raskaasti huohottaen ja tuijotti himmein silmin sinne, mist‰ silloin t‰llˆin kuului yh‰ heikkenev‰ huuto…

Silloin kajahti kauempaa mets‰st‰ signaali. Se oli vihollisen kokoonkutsumerkki — sen h‰n oli tullut tiet‰m‰‰n sin‰ aikana, kun ne olivat majailleet kyl‰ss‰. H‰n p‰‰tti mieless‰‰n, ett‰ sotilaat olivat saaneet luvan syˆd‰ marjoja mets‰ss‰, kun seudulla ei ollut mit‰‰n vaaraa — ja nyt heid‰t kutsuttiin kokoon. Noiden julmurien t‰ytyi siis j‰tt‰‰ uhrinsa.

H‰n juoksi varovasti kukkulalle ja n‰ki, ett‰ sotilaat olivat poistuneet — sisar vain makasi siell‰ liikkumattomana…

H‰nen syd‰mens‰ alkoi kiivaasti sykki‰ — se tuntui aivan nousevan kurkkuun ja h‰n oli kuin tukehtumaisillaan. Hiki pusertui h‰nen otsalleen, ja sitten h‰n vaarasta v‰litt‰m‰tt‰ juoksi siskonsa luokse…

Mutta silloin tuntui aivan kuin h‰nen syd‰mens‰ olisi kokonaan lakannut sykkim‰st‰; h‰n vaipui maahan k‰he‰sti voihkaisten.

Sisar makasi siin‰ sel‰ll‰‰n, kasvot sanomattoman kauhun v‰‰rist‰m‰n‰. Avoimet silm‰t tuijottivat suoraan taivaaseen, ja h‰nen rinnassaan oli ammottava haava, josta viel‰ pulppusi s‰‰nnˆllisin syk‰hdyksin punainen veri… H‰nen vaalea hameensa oli rep‰isty halki, ja…

K‰he‰ ‰hkyn‰ tunkeutui taas pojan kurkusta. Viha, inho ja jokin ennen tuntematon kylm‰ tunne valtasi h‰nen ruumiinsa ja sielunsa kuin huumaava myrkky. H‰n ponnahti ylˆs ja l‰hti juoksemaan oikotiet‰ kotiinp‰in.

Tultuaan mets‰n reunaan h‰n n‰ki kauempaa pienen sotilasjoukon tulevan maantiet‰ myˆten. Ahaa — ne menev‰t vartiopaikalleen, h‰nen kotinsa ohitse…

Kylm‰ viha valtasi h‰net niin, ett‰ h‰nen oli vaikea hengitt‰‰. Eik‰ h‰n tiennyt oikein itsek‰‰n miksi kiirehti, mutta h‰n juoksi kuin henkens‰ edest‰.

Saavuttuaan kotiin, h‰n juoksi suoraa p‰‰t‰ ullakolle ja kaivoi sielt‰ esiin is‰ns‰ sotilaskiv‰‰rin ja joukon panoksia. Kuolemanrangaistuksen uhalla oli vihollisten ylip‰‰llikkˆ kielt‰nyt aseitten pit‰misen valloitetussa maassa, mutta is‰ oli k‰tkenyt aseen jo ennen sotaan l‰htˆ‰‰n, eik‰ h‰n mennyt sit‰ ilmoittamaan.

Ennen sotaa oli h‰n monta kertaa ampunut is‰n kiv‰‰rill‰. Ja nyt h‰n miltei konemaisesti painoi lippaan t‰yteen patruunoita, irroitti pienen ullakonakkunan ja alkoi odottaa…

H‰n l‰‰h‰tti viel‰kin kuin n‰‰nnyksiin ajettu hevonen, ja hiki vuoti virtoina h‰nen kalpealta otsaltaan, tunkien silmiin ja kirvellen niin, ettei h‰n kotvaan n‰hnyt mit‰‰n. Mutta h‰n pyyhk‰isi kasvojaan h‰t‰isesti puseronhihallaan — ja taas n‰kyi tiell‰ asteleva tumma vihollisjoukko…

Joukon l‰hestyess‰ muuttui h‰nen katseensa tavattoman ter‰v‰ksi. Edell‰ kulki nuori luutnantti, mutta eikˆ tuolla…? Ne l‰heniv‰t yh‰ ja silloin h‰n tunsi etummaisessa riviss‰ nuo paksut huulet ja pyˆre‰t, ulkonevat silm‰t…

H‰n t‰ht‰si tarkkaan keskelle rintaa — ja painoi liipasinta … Raiskaaja nosti k‰tens‰ ilmaan ja kaatui maahan omituisesti pyˆr‰ht‰en — niinkuin olisi aikonut tanssia… Ennen tuntemattoman, mielettˆm‰n riemun valtaamana poika tyˆnsi nopeasti toisen panoksen piippuun ja laukaisi umpim‰hk‰‰n joukkoa kohden.

Kuin sumun l‰vitse h‰n n‰ki, ett‰ viel‰kin kaatui joku, mutta sitten hajaantuivat sotilaat nopeasti, eik‰ h‰n en‰‰ ehtinyt ampua. Kuului raivokkaita huutoja ja kirouksia; ovia jyskytettiin, jymisev‰t askelet l‰heniv‰t — ja samassa ilmestyiv‰t oviaukkoon er‰‰n aliupseerin parrakkaat kasvot.

— K‰det ylˆs! karjaisi mies kovasti, t‰hd‰ten poikaa kiv‰‰rill‰‰n. Mutta t‰m‰ ei liikahtanut, istui ja tuijotti vain heihin tyls‰n‰ vihasta ja kiv‰‰ri lep‰si viel‰ ullakon luukulla.

Aliupseeri ei kuitenkaan ampunut, vaan hyˆkk‰si esiin, nosti pojan niskasta seisaalleen ja ‰rj‰isi raivoisasti:

— Lurjus! Mit‰ teit?!

Pojan silm‰t leimahtivat ja pienet, laihat k‰det puristuivat nyrkkiin… Mutta silloin aliupseeri iski h‰nt‰ vasten suuta, niin ett‰ veri purskahti.

Sotilaat ottivat kiv‰‰rin ja panokset — ja laahaten vietiin poika alas portaita suoraa p‰‰t‰ pihalle.

Nuori luutnantti, jolla oli kalpeat, hienopiirteiset kasvot ja siniset silm‰t, tarkasti poikaa hetken silm‰lasiensa takaa ja kysyi kauniilla, mutta ankaralla ‰‰nell‰:

— Sin‰kˆ ammuit ullakolta?

— Min‰ — vastasi poika hiljaa ja lujasti.

H‰n n‰ytti viel‰ niin tavattoman hennolta ja lapselliselta, seisoessaan siin‰ kalpeana rotevien, punakoitten miesten keskell‰. Veri vuoti virtanaan h‰nen nen‰st‰‰n valuen laihalle, huohottavalle rinnalle ja tahraten h‰nen puseronsa. Luutnantin valtasi s‰‰li, ja h‰n kysyi hiukan lempe‰mmin:

— Mink‰ t‰hden sen teit?

— H‰n tappoi ‰sken sisareni tuolla mets‰ss‰ … ja paljon pahempaa… Tuntui aivan kuin sanat olisivat tarttuneet h‰nen kurkkuunsa, mutta sitten h‰n ‰kki‰ huusi hurjasti:

— Niin! Menk‰‰ katsomaan tuonne mets‰‰n! Siell‰ h‰n makaa…

Tuo kime‰, vapiseva ‰‰ni katkesi nyyhkytykseen.

Nuori upseeri h‰tk‰hti. H‰n pudotti silm‰lasinsa ja sammalsi tolkuttomasti:

— Kuka … kuka…?

— Tuo juuri! Poika viittasi kuolleeseen, joka oli kannettu l‰hemm‰ksi. H‰nen katseensa kulki miehest‰ mieheen, ja kun h‰n rivin loppup‰‰ss‰ n‰ki toisen roistoista, leimahti h‰nen vihansa uudelleen; h‰n osoitti miest‰ ja huudahti silm‰t s‰kenˆiden:

— Tuo myˆs! He molemmat … molemmat!

Seurasi pitk‰, pahaenteinen ‰‰nettˆmyys; kuului vain sairaan vaimon tukahdutettu nyyhkytys porstuasta ja ymp‰rill‰ lentelev‰t p‰‰skyset viserteliv‰t iloisesti… Kaikkien katseet olivat suunnatut raiskaajaan, joka oli muuttunut harmaankalpeaksi; h‰n tuijotti eteens‰ maahan ja hiki helmeili suurina pisaroina h‰nen otsallaan.

Nuoren upseerin silm‰t olivat ter‰v‰t kuin tikarit ja h‰nen ‰‰nens‰ oli matala ja vapiseva:

— Kuinka vanha h‰n oli?

— Viisitoistavuotias, lausui poika j‰yk‰sti kuin t‰ysikasvuinen mies.

Toverien katseet n‰yttiv‰t tahtovan murskata rikollisen — ja n‰kyi, ett‰ h‰pe‰, pelko ja katumus raateli h‰nen sieluaan.

— Lapseni … lapseni, nyyhkytti ‰iti syd‰nt‰s‰rkev‰sti.

Hirve‰ taistelu kuvastui nuoren upseerin kasvoissa. H‰n otti lakin p‰‰st‰‰n ja pyyhki hike‰ kalpealta otsaltaan — ja h‰nen katseensa harhaili kummallisesti ymp‰ri kuin rikollisen. H‰n katsahti taivaallekin, ja huomasi, miten sinisell‰ taivaalla liiteli hiljaa yksin‰inen pilvenhattara kuin suuri, ‰‰netˆn lintu … Vihdoin alkoi h‰n puhua katkonaisella, k‰he‰ll‰ ‰‰nell‰:

— Tied‰ttekˆ, ett‰ aseiden piilottaminen ja pit‰minen on kuolemanrangaistuksen uhalla kielletty?

— Tied‰mmeh‰n me sen, nyyhkytti vaimo. H‰n oli laahautunut ulos ja nojautui ovenpieleen aivan kuin kaatumaisillaan. Mutta min‰ en ole mit‰‰n t‰st‰ tiet‰nyt — sen vannon Jumalan kautta!

— Ja tied‰ttekˆ, ett‰ jokainen, ken ryhtyy aseelliseen toimintaan sotajoukkoamme vastaan, on ilman muuta kuolemaan tuomittu; jota paitsi asunto, miss‰ aseellista v‰kivaltaa on harjoitettu, ehdottomasti poltetaan… Tied‰ttekˆ t‰m‰n?

— Kyll‰ … kyll‰ min‰ sen olen tiet‰nyt…

Luutnantti ryk‰isi kovasti usean kerran; sitten h‰n k‰‰ntyi pojan puoleen ja h‰nen ‰‰nens‰ oli aivan vieras ja kolea.

— Sinut on siis heti ammuttava ja t‰m‰ mˆkki poltettava…

— Armoa! parkaisi sairas ‰iti kauhealla ‰‰nell‰, syˆksyen polvilleen upseerin eteen. — Armoa, herra… H‰n on nyt ainoa lapseni … ja ajatelkaa, mist‰ syyst‰ h‰n sen teki… Jumalan laupeuden t‰hden…

— Min‰ en voi mit‰‰n, keskeytti luutnantti k‰he‰sti. Se on ylip‰‰llikˆn ankara k‰sky. Teid‰n poikanne on tappanut kaksi sotilastamme — ja jos min‰ h‰net armahtaisin, ammuttaisiin minut itse. Vaimo parka, min‰ en voi mit‰‰n…

ƒidin sairaat, kellert‰v‰t kasvot olivat kokonaan v‰‰ristyneet mielettˆm‰st‰ kauhusta. H‰n syleili kiihke‰sti luutnantin polvia ja huohotti:

— Armoa! — H‰n on vasta lapsi … h‰n on vasta nelj‰toistavuotias…

Jumalan laupeuden t‰hden! Ajatelkaa, ett‰ teill‰ olisi sellainen veli…

Luutnantti irroitti itsens‰ tuosta suonenvedonomaisesta syleilyst‰ ja h‰nen kasvonsa olivat valkeat kuin palttina. Ja h‰n huusi miehille taas tuolla vieraalla, karkealla ‰‰nell‰:

— Ojennus! Asettakaa vanki sopivaan paikkaan — ja olkaa valmiit!

— Armoa! koetti onneton ‰iti sopertaa, mutta h‰nen ‰‰nens‰ sortui.

Aliupseeri, joka oli sitonut pojan k‰det, asetti h‰net seisomaan kotimˆkkins‰ seinustalle ja aikoi sitoa nen‰liinan h‰nen silmilleen.

— Ei tarvita! huudahti poika. H‰n muisti lukeneensa jonkin kertomuksen samanlaisesta tapauksesta ja p‰‰tti, ettei h‰nk‰‰n h‰p‰ise itse‰‰n… Mutta h‰nen ‰‰ness‰‰n v‰risi sekaisin kauhu, viha ja pid‰tetty itku. H‰nen hento ruumiinsa vapisi ankarasti, h‰n n‰ytti vain viluiselta lapselta…

— Valmiit! komensi luutnantti k‰he‰sti, niinkuin ‰‰ni olisi tarttunut h‰nen kurkkuunsa. Ja hetken kuluttua:

— Ampukaa!

Pojan silm‰t leimahtivat viel‰ kerran voimattomasta vihasta, ja h‰n huusi kaikin voimin:

— Kurjat murhaa…

Mutta h‰nen ‰‰nens‰ katkesi kummallisesti korahtaen. Luonnottoman r‰ike‰n‰ r‰j‰hti yhteislaukaus liian l‰heisest‰ tuvansein‰st‰ — ja sit‰ peitt‰v‰, vihre‰ kˆynnˆspeite vavahti kuin el‰in, jota on kuolettavasti isketty. Poika putosi suorastaan kokoon kuin tyhj‰ s‰kki — ‰‰nn‰hdyst‰k‰‰n ei en‰‰ kuulunut. H‰nen suunsa vain aukeni, niinkuin h‰n olisi aikonut viel‰ kerran vet‰ist‰ ilmaa l‰piammuttuihin keuhkoihinsa — ja laihat, hennot sormet koukistuivat suonenvedonomaisesti kuin kuolevan linnun varpaat…

ƒiti, joka mielettˆm‰ss‰ tuskassaan oli seurannut valmistuksia, lys‰hti tunnotonna maahan, niinkuin h‰netkin olisi ammuttu. Nuori upseeri tarttui kaksi k‰sin p‰‰h‰ns‰ ja tuijotti mielipuolen tavoin pient‰, verintahrattua ruumista… Mutta ‰kki‰ h‰nen kasvoilleen tuli kauhea, p‰‰tt‰v‰inen ilme, ja h‰n huusi hurjasti:

— Ojennus!

Sitten h‰n otti pistoolin vyˆlt‰‰n, t‰ht‰si tarkkaan elossa olevaa raiskaajaa — ja laukaisi.

T‰m‰ kaatui heikosti huudahtaen, potkiskeli muutaman kerran hervottomasti ja oli sitten hiljaa.

Mutta luutnantti huusi raivoisalla, miltei riemuitsevalla ‰‰nell‰:

— Ja nyt mˆkki palamaan!

Jotkut katsahtivat luutnanttia kasvoihin ja kylm‰ v‰ristys kulki heid‰n ruumiinsa l‰vitse: he n‰kiv‰t, ett‰ h‰n oli menett‰nyt j‰rkens‰.

Mutta h‰nen k‰skyns‰ oli viel‰kin ylip‰‰llikˆn julistuksen mukainen eiv‰tk‰ he uskaltaneet kielt‰yty‰ tottelemasta. Vanha vaimo kannettiin hiukan syrj‰‰n ja mˆkki sytytettiin.

Pian alkoivat liekit r‰tist‰, ja paksu, musta savupatsas nousi sinist‰ taivasta kohden. Ja tuon mahtavan savupatsaan ymp‰rill‰ lenteliv‰t vinhaa vauhtia p‰‰skyset, piipitt‰en surkeasti ja valittavasti. Niiden poikaset olivat j‰‰neet liekkeihin … nuo pienet, avuttomat poikaset, joilla ei viel‰ ollut hˆyheni‰k‰‰n…

VELJEKSET

He marssivat riviss‰ rinnakkain ja olivat niin yhdenn‰kˆiset, ett‰ paikalla tunsi heid‰t veljeksiksi: kummallakin hiukan karkeat, voimakkaat kasvonpiirteet, samat siniset silm‰t ja vaalea, pehme‰ tukka. Eron huomasi vain siin‰, ett‰ nuorempi oli pitempi ja hartevampi ja terveenpunakka, kun taas vanhemman kasvot olivat kalpeat ja niiss‰ oli viel‰ aivan kuin k‰rsittyjen tuskien j‰lki‰.

Oikeastaan olisi heid‰n v‰liins‰ kuulunut pari miest‰, mutta he olivat omin luvin asettuneet rinnakkain, ja kun kapteeni oli yst‰v‰llinen mies, h‰n ei ollut sit‰ huomaavinaan.

Jo silloin kun tuli ‰kkin‰inen k‰sky l‰hte‰ sotan‰ytt‰mˆlle ja t‰ytyi j‰tt‰‰ vanha, sairas ‰iti kotiin, he olivat kumpikin itsekseen p‰‰tt‰neet suojella toisiaan kaikissa vaaroissa. Sill‰ vaikkeiv‰t he koskaan siit‰ puhuneet, he rakastivat syd‰mellisesti toisiaan. Tosin pienen‰ toisinaan oli tullut riitaakin, kun vanhempi tahtoi pit‰‰ ylivallan, niinkuin kaikki vanhemmat veljet maailman alusta alkaen ovat tehneet! Mutta auta armias, jos joku rohkeni tehd‰ pahaa pikku veljelle! Vanhempi olisi sellaisissa tapauksissa mennyt nuoremman puolesta vaikka suoraan kuolemaan.

Ainoa onni olikin, ett‰ he saivat olla rinnakkain. He puhuivat usein kodista ja ‰idist‰ — ja voivat monella tavalla auttaa toisiaan. Milloin vanhempi oli kovin uupunut pitkist‰ marsseista, kantoi nuorempi osan h‰nen kantamuksestaan; toinen taas luovutti osan ruoastaan, sill‰ pieni annos ei mitenk‰‰n tahtonut riitt‰‰ nuoremman perin pohjin terveelle, rotevalle ruumiille; jos toinen vilustui, antoi toinen osan alusvaatteistaan. Ja kun vanhempi ensimm‰isess‰ taistelussa haavoittui jalkaan j‰‰den tiedottomana taistelutanterelle, juoksi nuorempi ankarasta luotisateesta huolimatta takaisin ja kantoi h‰net sidontapaikalle. T‰m‰n haavan johdosta vanhempi viel‰kin hiukan ontui.

Annettiin pys‰htymismerkki ja k‰skettiin syˆd‰ viimeinen mukanaoleva muona-annos. Sen j‰lkeen piti alkaa hyˆkk‰ys…

Oli raskas, sumuinen ilma. Maa oli pehme‰ ja lokainen; miesten jalkineet olivat m‰r‰t ja painavat anturoihin tarttuneesta savesta — ja he olivat v‰syneit‰, ‰‰nettˆmi‰ ja alakuloisia.

Veljekset istuivat lokaisessa maassa hiukan erill‰‰n muista ja sˆiv‰t ‰‰nettˆmin‰.

Vanhempi katsoi puolittain salaa, miten innokkaasti nuoremman voimakkaat leuat jauhoivat; h‰nen leip‰palansa pieneni arveluttavan nopeasti — ja toisessa k‰dess‰ h‰n piteli rasiaa, jossa oli hiukan s‰ilˆtty‰ lihaa, mutta siit‰ h‰n otti silloin t‰llˆin vain pienen murusen.

Vanhempi leikkasi leip‰palansa kahtia ja ojensi toisen puolen veljelleen sanoen:

— Ota sin‰ t‰m‰.

— En min‰ ota … syˆ nyt vain itse, esteli nuorempi.

— ƒl‰ nyt siin‰… kyll‰ min‰ n‰en, ett‰ sinun on kova n‰lk‰, eik‰ minulle maistu ollenkaan…

Nuorempi hymyili hiukan, aivan kuin olisi sanonut: kyll‰ min‰ sinut tunnen, veli! Ja h‰nen silm‰ns‰ s‰dehtiv‰t kiitollisuudesta, kun h‰n katsahti veljeens‰ ja sanoi:

— Mutta sinun t‰ytyy sitten ottaa t‰m‰ liha.

— Enh‰n min … mit‰ sitten itse syˆt…

— Sinun t‰ytyy ottaa! Kun et ole viel‰ oikein tervek‰‰n… H‰n otti sormiensa v‰liin pienen lihamurenen, ojensi loput veljelleen ja lis‰si reippaasti:

— Enk‰ min‰ mokomista hippeist‰ v‰lit‰k‰‰n — mutta leip‰ se poikaa on!

Vanhempi kyll‰ tiesi miten paljon toinen piti lihas‰ilykkeest‰ — ja he hym‰htiv‰t kumpikin. Ja heid‰n hymyns‰ oli niin valoisaa ja kaunista — niinkuin ei olisikaan mit‰‰n sotaa, eiv‰tk‰ he odottaisikaan hyˆkk‰ysk‰sky‰, joka vie sadat, tuhannet ihmiset kuolemaan…

Vanhempi otti s‰ilykepurkin vastaan ja nuoremman valkeat hampaat iskiv‰t peloittavalla voimalla uuden leip‰palan kimppuun. Vanhempi katsoi ihaillen veljens‰ voimakasta vartaloa ja pahoitteli mieless‰‰n sit‰, kun t‰m‰ miltei yhten‰‰n sai kokea n‰lk‰‰. Kun h‰n oli syˆnyt s‰ilykkeen j‰‰nnˆkset, h‰nell‰ oli viel‰kin j‰ljell‰ pieni leiv‰npala.

— Ota t‰m‰ viel‰ … en viitsi n‰in pient‰ laukkuunkaan panna, h‰n sanoi ja ojensi sen veljelleen.

T‰m‰ aikoi ensin syˆd‰ sen, mutta pistikin sen laukkuunsa ja sanoi:

— Saat sen t‰‰lt‰, jos sinun tulee n‰lk‰. Ei sit‰ tied‰, milloin ruokaa saadaan…

H‰n katsahti veljeens‰ valoisalla, l‰mpim‰ll‰ katseellaan ja lausui hetken kuluttua hiljaa:

— Kyll‰ sin‰ sent‰‰n tulit liian aikaisin pois sairaalasta. Olet viel‰ niin huonon n‰kˆinenkin…

— Kun l‰‰k‰ri kerran sanoi, ett‰ jalka on terve, niin kai h‰n sen sitten paremmin tiet‰‰, vastasi vanhempi hieman katkeranivallisesti. Hetken kuluttua h‰n lis‰si reippaasti:

— No, kyll‰ min‰ sent‰‰n jaksan…

Tuli pitk‰ ‰‰nettˆmyys. Jostakin edemp‰‰ vain kuului tykkien jyskett‰ — ja kaikki katselivat sinnep‰in ‰‰nettˆmin‰ ja hiljaisina, niinkuin olisivat ajatelleet, milloin heid‰n vuoronsa on kaatua…

— Mitenk‰h‰n se ‰itiparka siell‰ jaksanee…? puhui nuorempi kuin itsekseen lokaiseen maahan tuijottaen.

— Seh‰n ik‰vint‰ onkin, kun h‰nelle ei j‰‰nyt juuri mit‰‰n…

— Kun se l‰htˆk‰skykin tuli niin kovin ‰kki‰…

— Niin, niin, p‰‰tteli vanhempi.

H‰n ryk‰isi kummallisesti pari kertaa, niinkuin h‰nen kurkussaan olisi ollut jotakin, ja h‰nen ‰‰nens‰ oli matala ja hiljainen, kun h‰n lis‰si:

— Mit‰s siin‰ eilisess‰ kirjeess‰ oikein olikaan…? Jos lukisit sen, koska t‰ss‰ on aikaa.

Nuorempi kyll‰ tiesi, ett‰ toinen muisti tuon lyhyen kirjeen, mutta ‰idin kirjeiden lukeminen oli heille ik‰‰n kuin pieni juhlahetki. He voivat miltei n‰hd‰, miten h‰n yksin vanhana ja ryppyisen‰ istuu kotimˆkiss‰… Tupa tulee h‰m‰r‰ksi, mutta h‰n ajattelee vain heit‰ — ja vihdoin, kun on aivan pime‰, h‰n havahtuu kuin unesta, sytytt‰‰ vanhan lampun, asettaa silm‰lasit nen‰lleen ja alkaa vapisevin k‰sin kirjoittaa…

H‰n kaivoi poveltaan kirjeen ja alkoi hiljaa, liikutuksen vallassa lukea:

"Rakkaat lapset!

En ole saanut teilt‰ pitk‰‰n aikaan kirjett‰ ja minulla on niin levoton olo ja ik‰v‰… P‰iv‰t ovat muuttuneet niin kovin pitkiksi ja yˆtkin… No ei se mit‰‰n, kun te, rakkaat poikani, vain pian tulisitte takaisin… Se reumatismi on minua taas viime aikoina vaivannut, mutta ei se mit‰‰n, kun te vain olisitte terveit‰… Min‰ l‰het‰n teille kummallekin uudet villasukat… Koettakaa nyt v‰ltt‰‰ vaaraa … kai se on Jumalankin tahto … sill‰ mihin min‰ sitten menisin jos te, pienet poika parkani kuolisitte…"

— Riveihin! kuului samassa hillitty, mutta kuuluva huuto, ja mies pani kirjeen uudelleen poveensa.

Hetken kuluttua l‰hti koko rykmentti marssimaan sumussa h‰‰mˆtt‰v‰‰ mets‰‰ kohden.

He olivat marssineet yht‰ mittaa kaksi tuntia, kun ‰kki‰ kuulivat lentokoneen surinaa yl‰puoleltaan. Se oli vihollisen lentokone — sen he ehtiv‰t n‰hd‰ ja kaikki ymm‰rsiv‰t, ett‰ jos se p‰‰see pakenemaan, viem‰‰n sanan tykistˆlle, he joutuvat suureen vaaraan.

Ennenkuin ehdittiin edes komentaa, olivat kaikki kiv‰‰rit kohonneet ylˆsp‰in, ja kun ampumisk‰sky kuului, ne r‰isk‰htiv‰t kuin itsest‰‰n; ne r‰tisiv‰t hetken hurjan nopeasti ja hermostuneesti — turhaan! Lentokone oli liian korkealla ja meni niin kovaa vauhtia, etteiv‰t he saaneet sit‰ vahingoitetuksi. Suuren petolinnun lailla, joka pakenee saalis kynsiss‰‰n, se lensi hurjasti eteenp‰in ja katosi sumuun…

— Mitenk‰h‰n nyt k‰ynee…?

Er‰s laiha, v‰syneen n‰kˆinen mies lausui sen miltei kuiskaten, mutta kaikkien mieliss‰ kyti tuo sama kysymys.

Kun he olivat noin kymmenen minuuttia levottomina marssineet eteenp‰in, kuului ‰kki‰ kranaatin ulvonta, se r‰j‰hti heid‰n takanaan — ja vasta sen j‰lkeen kuului kumea tykinlaukaus paljon l‰hemp‰‰ kuin ennen; lentokone oli tehnyt teht‰v‰ns‰…

Pian alkoi ammuksia lennell‰ yh‰ tihe‰mp‰‰n, jokin srapnelli r‰j‰hti heid‰n yl‰puolellaan … ja heti sen j‰lkeen ‰‰rettˆm‰n suuri ammus aivan rivien edess‰; sen ilmanpaine ja sirut tappoivat heti viisi miest‰ ja kymmenkunta haavoittui…

— Nyt ne alkavat niill‰ kirotuilla mˆrss‰reill‰‰n…

Voimaton viha ja kauhu kuvastui tuossa huudahduksessa — ja se tarttui kaikkiin. He tunsivat itsens‰ niin kovin avuttomiksi, kun ei edes tiennyt, miss‰ vihollinen oli.

Ammuksia alkoi sataa yh‰ nopeammin. Ne r‰j‰htiv‰t milloin edess‰, milloin takana, milloin taas miesjoukossa. Kokonaiset pilvet lokaa r‰isk‰hti ilmaan ja maahan tuli syvi‰ kuoppia, jotka alkoivat heti t‰ytty‰ likaisella vedell‰.

Jossakin sivulla r‰j‰hti taas kranaatti ihmisjoukossa: kuului vihlovia tuskanhuutoja, sekasortoista h‰lin‰‰ ja er‰s haavoittunut hevonen kiiti kuin hullu pienen matkaa ja syˆksyi sitten nurinniskoin maahan.

— Eiv‰tkˆ meik‰l‰iset jo ala ampua…? kuului taas vapiseva, miltei vaikeroiva ‰‰ni.

— Ehk‰ ne pyrkiv‰t parempaan paikkaan, puhui toinen lohduttaen. Mutta sama levottomuus ja pelko kuvastui h‰nenkin ‰‰ness‰‰n.

Silloin kuului komentosana, ja paikalla he h‰t‰‰ntynein‰ l‰htiv‰t juoksemaan eteenp‰in. Mutta pian he alkoivat raskaasti huohottaa; heid‰n silmiss‰‰n h‰m‰rsi, ohimoissa jyskytti kuin vasaralla nakuttaen ja heid‰n hikisill‰, kalpeilla kasvoillaan oli kauhun ilme…

Taas leimahti sokaiseva, keltaisenpunainen liekki, maa vavahti kauheasta r‰j‰hdyksest‰, loka ja kranaatinsirpaleet singahtivat kaikkialle — ja se komppania, jossa veljekset olivat, peittyi miltei kokonaan sakeaan, tukahduttavaan savupilveen…

— Aleksander!

Tuo vihlova huuto sattui vanhempaan veljeen viel‰ ankarammin kuin kranaatin r‰j‰hdys. H‰n oli vaistomaisesti syˆks‰ht‰nyt eteenp‰in, kun kranaatti ulvahti, kaatui suulleen maahan ja selvisi siten vain mustelmilla…

Huudon kuullessaan h‰n nousi puoliksi pyˆrtyneen‰ ja syˆksyi umpim‰hk‰‰n ‰‰nen suuntaan. H‰n oli tukehtumaisillaan savuun, h‰n kompastui elottomiin j‰seniin ja tunnusteli murskatuita, viel‰ v‰r‰htelevi‰ kasvoja — turhaan. H‰n huuteli velje‰‰n, mutta kukaan ei vastannut. Lopulta h‰n kauempana n‰ki jotakin h‰‰mˆtt‰v‰n savun seassa, h‰n syˆksyi sinne — ja koettelemalla h‰n tunsi veljens‰ kasvot ja pehme‰n tukan…

T‰m‰ makasi sel‰ll‰‰n maassa, h‰nen toinen k‰tens‰ oli palanut ja savustunut aivan sysimustaksi ja toinen jalka muistutti jotain verist‰ massaa… H‰nen kasvonsa olivat kuolemankalpeat, silm‰t sulkeutuneet — ja k‰he‰sti ‰hkyen h‰n aukoi yht‰ mittaa suutaan kuin maalle vedetty kala…

Kaikki tuntui pyˆriv‰n vanhemman veljen silmiss‰; h‰n vaipui maahan veljens‰ viereen — mutta ‰kki‰ h‰n h‰tk‰ht‰en hyp‰hti ylˆs: h‰nen k‰tens‰ oli sattunut johonkin l‰mpim‰‰n, hˆyry‰v‰‰n… Kranaatinsirpale oli repinyt auki veljen vatsan…

H‰n oli aina vaarankin hetkell‰ ollut toiminnan mies, mutta t‰m‰ oli liikaa — h‰n oli kuin tolkuton… Kuin unessa h‰n kuuli, ett‰ oma tykistˆ oli ruvennut kiivaasti ampumaan, mutta h‰n ei kiinnitt‰nyt siihen sen enemp‰‰ huomiota. Ja jos h‰nt‰ olisi k‰sketty seuraamaan komppaniaansa, tai koeteltu pakottaa l‰htem‰‰n — niin el‰v‰n‰ h‰n ei olisi paikaltaan poistunut…

Haavoittuneen leuka alkoi kovasti vavista, h‰n aukaisi silm‰ns‰ ja n‰ytti tahtovan sanoa jotakin, mutta kieli oli suussa niin kankeana, ettei h‰n voinut lausua sanaakaan. H‰nen kasvonsa v‰‰ristyiv‰t, h‰n puri kirskahtaen hampaansa yhteen ja samalla alkoi h‰nen suustaan pursuta verta: h‰n oli tuskissaan purrut rikki kielens‰… Ja yh‰ kiristellen hampaitaan h‰n tuijotti veljeens‰. H‰n ponnisteli sanoakseen jotakin, mutta ei voinut… Pitk‰n ajan kuluttua h‰n vihdoin k‰he‰sti korisi:

— Ammu minut…

Vanhempi s‰ps‰hti. H‰n oli rakastanut velje‰‰n enemm‰n kuin ket‰‰n; tuo rakkaus oli syntynyt jo lapsena yhteisiss‰ k‰rsimyksiss‰ ja lujittunut yh‰ el‰m‰n ankarassa taistelussa. Ja h‰nenkˆ pit‰isi nyt ampua veljens‰… H‰n lyyhistyi kokoon purskahtaen rajuun itkuun ja painoi huulensa veljen verisi‰ huulia vasten, sopertaen katkonaisesti:

— Veljeni … veljeni … veljeni…

Ehe‰ll‰ k‰dell‰‰n tarttui onneton h‰nen k‰teens‰ ja puristi sit‰ uskomattomalla voimalla. Ja h‰n tunsi, ett‰ veli tuolla kuolemantuskasta vapisevalla puristuksella tahtoi lohduttaa h‰nt‰. Kuolevan hampaat aukenivat kiristyksest‰‰n, leuka alkoi taas suonenvedonomaisesti vavahdella ja vihdoin h‰n kuiskasi korisevalla ‰‰nell‰:

— Tervehd‰ … ‰iti‰…

Sitten h‰n menetti tajuntansa.

Vanhempi veli istui kauan kranaattien myllert‰m‰ss‰ savessa ja tuijotti noita sinisenkalpeita, vavahtelevia kasvoja. H‰nen ymp‰rill‰‰n kuului joitakin valituksia, tykkien jyske oli kiihtynyt ‰‰rimmilleen, konekiv‰‰rit s‰risiv‰t raivoisasti, sumuinen ilma aivan v‰risi tuosta huumaavasta pauhusta mutta h‰n vain istui ja piteli tuota tuskasta tempoilevaa k‰tt‰ ja h‰nest‰ tuntui pitk‰t ajat silt‰, ett‰ kaikki oli vain hirmuista unta…

Silloin h‰n muisti taas veljens‰ pyynnˆn ja v‰r‰hti — niinkuin jokin kylm‰, hirve‰ koura olisi ‰kki‰ taittunut h‰nen syd‰meens‰. Ei — h‰n ei voi sit‰ tehd‰…

Mutta viel‰ kauheampi oli katsella veliraukan tuskia, h‰nen hiiltynytt‰ k‰tt‰‰n ja sinert‰vi‰, v‰‰ntyneit‰ kasvojaan, joilla viel‰ ‰sken s‰teili nuoruus, terveys ja voima. H‰nen sormensakin sinisine kynsineen n‰yttiv‰t kuolleen sormilta, ja kuitenkin h‰n alkoi hourailla.

— Auta! h‰n parkaisi tuskin ymm‰rrett‰v‰sti. Tuo musta koira syˆ minut. Se on jo syˆnyt jalkani…

— Siell‰kˆ sin‰ nyt olet, veli parka, kuiskasi vanhempi aivan ‰‰neen.

H‰nen mieleens‰ muistui niin el‰v‰sti tuo tapaus heid‰n lapsuudestaan. Kun is‰ oli kuollut, heid‰n t‰ytyi l‰hte‰ kerjuulle, ja er‰‰n talon pihalla hyˆkk‰si suuri, kiukkuinen koira heid‰n kimppuunsa ja puri pienemp‰‰ s‰‰reen. Syd‰nt‰s‰rkev‰sti huutaen h‰n lˆi koiraa kepill‰, mutta se olisi repinyt h‰netkin, ellei ihmisi‰ olisi tullut apuun.

Miten he itkiv‰tk‰‰n silloin — h‰n oli aivan suunniltaan, kun veri pursui pikku veikon s‰‰rest‰ … l‰pi valkean sukan — jotka ‰iti oli saanut lahjaksi…

— Oh… nyt se repii minut! ‰hkyi taas onneton; h‰n alkoi korista ja tempoa entist‰ kamalammalla tavalla…

Mielettˆm‰n‰ hyp‰hti vanhempi veli ylˆs ja juoksi umpim‰hk‰‰n pois, p‰‰st‰kseen n‰kem‰st‰ ja kuulemasta.

Mutta kun h‰n n‰ki vett‰ er‰‰ss‰ kuopassa, juolahti h‰nen mieleens‰ uusi ajatus: h‰n kostutti nen‰liinansa ja toi sen veljen otsalle.

V‰hitellen t‰m‰ alkoi taas n‰ytt‰‰ elonmerkkej‰; aukaisi lopulta silm‰ns‰ ja sopersi kankeasti:

— Mikset auta…?

Kauhea taistelu kuvastui vanhemman kasvoilla. H‰n oli aivan harmaankalpea ja v‰‰nteli k‰si‰‰n. Mutta veljen tuntemattomassa ‰‰ness‰, tuossa siet‰m‰ttˆm‰n ter‰v‰ss‰, verest‰v‰ss‰ katseessa kuvastui niin sanomaton tuska, rukous ja moite, ettei h‰n voinut sit‰ kest‰‰; h‰n ymm‰rsi, ett‰ h‰nen t‰ytyi… H‰n tarttui veljen ehe‰‰n k‰teen ja ‰nkytti aivan kuin puolustautuen:

— Min‰ teen sen…

Taas h‰n tunsi tuon vavahtelevan puristuksen. Ja vain ‰‰rimm‰isin ponnistuksin kuolevan onnistui katkonaisesti kuiskata:

— Hyv‰sti … rakas … veli.

Mutta h‰nen sammuvassa katseessaan loisti viel‰kin kiitollisuus ja rakkaus…

Kun h‰n oli hetken ollut tiedottomana, h‰n alkoi taas hourailla. Ja kun h‰n v‰‰ntelehti ruhjotulla ruumiillaan, tarttui vanhempi veli kiv‰‰riins‰… Mutta viel‰ kerran h‰n heitti sen luotaan, niinkuin se olisi polttanut h‰nen k‰si‰‰n. Ja h‰n n‰ytti mielipuolelta, kun h‰n siin‰ polvillaan tuijotti veljens‰ j‰‰nnˆksi‰ ‰hkyen kuin kuoleva el‰in.

Miten hartaasti h‰n odottikaan kuolemaa! Multa yh‰ vavahteli k‰si, yh‰ kuului katkonaisia sanoja, ja nuo kauheat korisevat hengenvedot viilsiv‰t h‰nen syd‰nt‰‰n ja kylm‰t v‰reet puistattivat h‰nen ruumistaan. Vihdoin h‰n sieppasi uudelleen kiv‰‰rins‰ — ja sitten kuului yksin‰inen laukaus…

Lyhyt syysp‰iv‰ alkaa jo h‰m‰rt‰‰, mutta h‰n on yh‰ polvillaan maassa pidellen veljens‰ kylm‰‰ k‰tt‰ omassaan. H‰n muistelee heid‰n lapsuuttaan, yhteisi‰ leikkej‰‰n ja retki‰‰n…

Tykkien jyske on h‰ipynyt yh‰ kauemmaksi, mutta h‰n tuijottaa vain noita lumivalkeita kasvoja, jotka ovat niin rauhalliset ja liikkumattomat. H‰n muisti aivan selv‰sti, mink‰ n‰kˆinen veli oli ollut kaksivuotiaana… Silloin oli kotona viel‰ lehm‰kin — ja poika kulki lihavana ja punaposkisena ‰idin kintereill‰ ja vaati yht‰ mittaa kovalla ‰‰nell‰ maitoa. Ja nyt — nyt h‰n ei en‰‰ koskaan pyyd‰ mit‰‰n…

Kun pimeys alkoi tulla yh‰ sakeammaksi, h‰n nousi ylˆs. Ja er‰‰n kaatuneen sotilaan vyˆst‰ h‰n otti pienen lapion ja alkoi kuumeisella kiireell‰ kaivaa hautaa; se valmistuikin pian, sill‰ maa oli aivan pehme‰t‰. Sitten h‰n nosti veljens‰ ruumiin j‰‰nnˆkset sinne ja tarttui uudelleen lapioonsa…

Mutta kun h‰nen piti heitt‰‰ tuota m‰rk‰‰ savea veljens‰ ruumiille, h‰n pys‰htyi ja seisoi hetken liikkumattomana. H‰n kaivoi laukustaan puhtaan pyyheliinan ja peitti sill‰ kuolleen kasvot; h‰n ker‰si s‰rkyneen pyˆr‰n palasia ja rikkoutuneen laatikon lautoja ja latoi niist‰ veljen p‰‰n ymp‰rille suojuksen — ettei m‰rk‰ loka p‰‰sisi h‰nen kasvoilleen…

Yritt‰ess‰‰n peitt‰‰ veljens‰ vartaloa h‰nen vaatteittensa j‰‰nnˆksill‰ — sattui h‰nen k‰teens‰ veren tahraama paperi. H‰n katsoi tarkemmin ja huomasi verenkin l‰vitse suuria, koukeroisia kirjaimia…

Hirve‰ tuska v‰‰risti h‰nen kasvonsa ja tarttui h‰nen syd‰meens‰ kuin verenhimoinen peto uhriinsa — h‰n ei ollut muistanut kaikkea…

H‰n tuijotti kauan lokaiseen hautaan, jonka pohjaan oli jo kokoontunut vett‰… Kerran h‰n tarttui p‰‰h‰ns‰kin ja mutisi hiljaa ja k‰he‰sti:

— Niin — mit‰ kirjoitan ‰idille…?

H‰m‰r‰ muuttui l‰pitunkemattomaksi pimeydeksi. Tuuli alkoi kohista l‰heisess‰ metsikˆss‰ hiljaa ja salaper‰isesti kuin joidenkin j‰ttil‰isolentojen hillitty hengitys… Ja muutamat raskaat pilvenlonkareet liiteliv‰t aivan matalalla mustina ja ‰‰nettˆmin‰ kuin ‰‰rettˆm‰n suuret yˆlepakot…

Mutta h‰n vain istuu ja tuijottaa veljens‰ ruumista, jonka hahmon viel‰ vaivoin erottaa mustan haudan pohjalta… H‰nen p‰‰ns‰ on painunut voimattomasti rintaa vasten ja k‰dess‰‰n h‰n pitelee verentahraamaa paperilappua, jossa on suuria koukeroisia kirjaimia… H‰n huokaa raskaasti ja h‰nen huulensa kuiskaavat hiljaa:

— ƒiti parka…

UNOHDETTU

Kello oli kaksi yˆll‰, kun h‰n toisten mukana ‰‰nettˆm‰sti ratsasti leirist‰ tiedusteluretkelle. Vaikka oltiin elokuussa, oli yˆ sangen kolea ja pime‰; vain hiukan saattoi huomata alkavan p‰iv‰n sarastusta. Alhaalla taivaanrannalla n‰kyi punertava tulipalon kajastus ja sielt‰p‰in kuului tykkien matala, kumea jymy — niinkuin kaukainen ukkonen.

H‰nen ruumiinsa oli yht‰mittaisesta ratsastuksesta niin kipe‰ kuin olisi h‰nt‰ ruoskittu. Moneen yˆhˆn eiv‰t he nytk‰‰n olleet saaneet nukkua — aina vain tiedusteluretki‰. Kaikki n‰yttiv‰t alakuloisilta, synkilt‰ ja kalpeilta — ja useat v‰risiv‰t vilusta.

Kaiken lis‰ksi tuli heid‰n niskaansa hetken kuluttua sadekuuro, ja kun he olivat v‰syneit‰ ja unisia, tuntui sekin aivan j‰‰kylm‰lt‰. Onneksi se meni pian ohi ja h‰m‰r‰kin alkoi v‰hitellen muuttua valoisammaksi.

He ratsastivat kaksittain er‰st‰ mets‰tiet‰ myˆten. Tuuli humisi puissa niin surullisesti, lenn‰tt‰en heid‰n p‰‰lleen kylmi‰ pisaroita…

ƒkki‰ tuntui h‰nen rinnassaan j‰lleen tuo kalvava, tuskallinen tunne — niinkuin jokin tuntematon kipu; h‰n muisti taas, miten oli t‰ytynyt j‰tt‰‰ vaimo ja pienokaiset aivan rahattomina, turvattomina, kun sota syttyi. Ja miten he nyt…? Ajatellessaan, ettei heill‰ ollut ruokaa, tuntui, kuin h‰nt‰ olisi kuristettu kurkusta. H‰n oli aivan n‰kevin‰‰n, miten pienokaiset nukkuvat vuoteellaan kalpeina ja laihtuneina ja pˆyd‰n ‰‰ress‰ istuu himme‰n lampun valossa h‰nen nuori vaimonsa itkien…

He tulivat parhaillaan er‰‰lle aukiolle, kun edess‰ v‰l‰hti kokonainen rivi punertavankeltaisia liekkej‰ — ja luodit lensiv‰t vinkuen heid‰n korvissaan. H‰n n‰ki, miten er‰s toveri levitti molemmat k‰tens‰ ja putosi taaksep‰in maahan… He sieppasivat ‰kki‰ kiv‰‰rit sel‰st‰‰n aikoen ruveta ampumaan.

Mutta silloin h‰nest‰ tuntui, ett‰ jokin pisti h‰nen vatsaansa, h‰nen silmiss‰‰n s‰kenˆi omituisesti ja h‰nell‰ oli sellainen tunne, ett‰ pit‰isi laskeutua alas ratsulta. Toverit ampuivat rivakasti, h‰n ihmetteli miksei h‰n itse ampunut — ja silloin h‰n k‰sitti h‰m‰r‰sti, ett‰ oli haavoittunut. Hevonen hyp‰hteli, h‰n alkoi pudota, mutta tottuneen ratsastajan vaistolla h‰n ymm‰rsi viel‰ irroittaa jalkansa jalustimesta. H‰n oli huomaavinaan, ett‰ toverit l‰htiv‰t t‰ytt‰ laukkaa, tulia v‰l‰hteli; viimeinen aistimus oli se, ett‰ h‰n putoaa — mutta alastuloa h‰n ei en‰‰ tuntenut…

Ensimm‰inen tunne oli ‰‰rettˆm‰n v‰symyksen ja tylsyyden tunne — ja h‰nen korvissaan oli tavaton jyrin‰, kolina ja suhina. H‰n ei muistanut mit‰‰n eik‰ kyennyt ajattelemaan ja h‰nen sis‰ll‰‰n poltti niinkuin siell‰ olisi kytenyt pienoinen tuli, joka tunkeutui hiljalleen ulos kurkusta. Aurinko paahtoi h‰nt‰ suoraan kasvoihin, h‰nest‰ tuntui h‰m‰r‰sti, ett‰ h‰n on jossakin taistelukent‰ll‰ ja h‰nen halkeilleet huulensa kuiskasivat hiljaa, k‰he‰sti:

— Vett‰.

H‰n makasi kauan tuon raukeuden vallassa voimatta aukaista silmi‰‰n. Mutta tuska vatsassa yh‰ yltyi, ja h‰n alkoi tahtomattaan hiljaa vaikeroida. Ja h‰nen oma ‰‰nens‰, tuo heikko, surkea valitus ik‰‰nkuin her‰tti h‰net v‰hitellen. H‰n alkoi muistaa mets‰aukean, putoavan toverinsa — ja itsens‰…

Kylm‰ kauhu vavahdutti h‰nt‰, her‰tti h‰net aivan t‰yteen tajuntaan; h‰n huomasi haavoittuneensa vatsaan. Ja h‰n ymm‰rsi, ellei ollut en‰‰ toivoa…

H‰nen selk‰ns‰ oli aivan puutunut, ja kun h‰n koetti k‰‰nt‰‰ itse‰‰n, rep‰isi sis‰lt‰ niin siet‰m‰ttˆm‰sti, ett‰ h‰n oli menett‰m‰isill‰‰n tajuntansa. H‰n makasi pitk‰n aikaa liikkumattomana, ja h‰nen kasvonsa olivat muuttuneet kuolonkalpeiksi. Vihdoin h‰n taas sopersi hiljaa:

— Vett‰.

H‰n kuiskasi monta kertaa tuon yksin‰isen sanan, mutta kun ei kukaan vastannut, her‰si h‰nen sameissa aivoissaan kummallinen ep‰luulo. Vaikka h‰n ‰sken h‰m‰r‰sti muisti kaatuneensa mets‰ss‰, luuli h‰n kuitenkin makaavansa keskell‰ taistelun melskett‰. Vasta nyt h‰n huomasi, ett‰ tuo humina ja jyrin‰ kuului h‰nen p‰‰st‰‰n. Tosin h‰n kuuli myˆs tykkien jyrin‰‰, mutta se oli et‰‰mp‰n‰.

Vaivalloisesti h‰n aukaisi silm‰ns‰ ja huomasi olevansa samassa paikassa, minne yˆll‰ oli pudonnut. Tykkien jyskeest‰ h‰n totesi taistelun siirtyneen jo kauas — ja h‰n oli j‰‰nyt t‰nne yksin … h‰net oli unohdettu.

Unohdettu…

V‰hitellen h‰n k‰sitti t‰ydellisesti asemansa ja h‰net valtasi sanoin kuvaamaton h‰t‰ ja kauhu. Ja h‰nen polttavasta kurkustaan tunkeutui h‰nen tahtomattaan k‰he‰, ep‰toivoinen huuto:

— Auttakaa!

Mutta silloin tuntui aivan kuin h‰nen vatsaansa olisi tyˆnnetty tulinen veitsi. Viel‰ h‰n kuuli jonkin korahduksen kurkustaan, mutta sitten muuttui kaikki pime‰ksi…

H‰n on olevinaan kotipuolessa hein‰niityll‰. Hein‰v‰ki syytt‰‰ h‰nt‰ jostakin kauheasta rikoksesta, h‰net on sidottu lujasti maahan raskailla rautakahleilla, jotka syˆpyv‰t syv‰lle lihaan. Ja h‰nen nuori vaimonsa pit‰‰ h‰nen huulillaan vaahtoavaa kaljatuoppia — mutta ei vain anna juoda… Helle on tukahduttava, h‰n on n‰‰ntym‰isill‰‰n janoon, h‰n rukoilee, ettei h‰nen vaimonsa antaisi h‰nen kuolla. Mutta t‰m‰ vain nauraa — hele‰sti ja pilkallisesti…

Silloin saapui niitylle kiv‰‰ri k‰dess‰ kenraali S. Ah niin — h‰n muisti karanneensa sodasta… Kenraali tuijotti h‰neen kauan ja ankarasti, koetteli sitten sormellaan pistimen k‰rke‰, ja kun huomasi sen t‰ysin ter‰v‰ksi, painoi sen h‰nen vatsaansa. H‰n tunsi miten se tuli sel‰st‰ ulos ja tunkeutui maahan — ja h‰n j‰i niin naulittuna makaamaan niitylle. Aurinko paahtoi entist‰ armottomammin, h‰n rukoili taas vaimoaan, mutta t‰m‰ vain nauroi… Tuo nauru koski h‰neen niin hirve‰sti, ett‰ h‰n alkoi katkerasti itke‰…

Yˆll‰ kun ilma kylmeni, h‰n tuli taas v‰hitellen tajuihinsa. H‰n v‰risi ankarasti vilusta ja kun h‰n vaivalloisesti hiukan kohotti p‰‰t‰‰n ja n‰ki pime‰n, liikkumattoman mets‰n, h‰n alkoi taas muistaa… H‰nen tuskansa tuntuivat hiukan vaimenneen, ruumis oli niin kummallisen tunnoton ja puutunut, mutta jano vaivasi yht‰ polttavana kuin p‰iv‰ll‰kin.

Niinkuin valkea harso verhosi j‰‰kylm‰ sumu maan ja se oli kostuttanut h‰nen vaatteensa m‰riksi. Sen l‰vitse pilkottivat iloisesti t‰hdet ja hiljaisuus oli niin syv‰, ett‰ siin‰ olisi kuullut lehden putoamisen. ƒ‰nettˆmyys vaikutti h‰neen musertavasti: t‰‰lt‰ ei kukaan h‰nt‰ lˆyt‰isi el‰v‰n‰… Yksin‰isyyden ja avuttomuuden tunne valtasi h‰net siin‰ m‰‰rin, ett‰ h‰n puhkesi voimattomiin nyyhkytyksiin.

Mutta se saattoi h‰nen vatsansa liikkumaan ja her‰tti uinuneet kivut entist‰ hirve‰mpin‰…

Oi sit‰ loppumattoman pitk‰‰ yˆt‰… Koko iltapuolen h‰n v‰risi vilusta ja h‰nen hampaansa kalisivat. Toisinaan taas tuntui h‰nen ruumiinsa olevan kuin tulessa ja h‰n v‰‰ntelehti kuin kidutettu mato… Sellaisina hetkin‰ h‰n menetti tajuntansa — mutta virkosi j‰lleen kylmyyden ja kosteuden vaikutuksesta surkeuteensa. Ja sellaista jatkui koko yˆn…

H‰n olisi luultavasti itse eronnut el‰m‰st‰‰n, jos olisi voinut. Mutta kiv‰‰ri oli pudonnut h‰nelt‰, ennen kuin h‰n itse suistui satulasta — ja h‰n oli liian heikko ja tarmoton saadakseen miekan tupestaan. H‰n vain k‰rsi kaikki helvetin tuskat…

H‰nell‰ ei ollut en‰‰ mit‰‰n k‰sityst‰ ajasta, mutta kun h‰n seuraavan kerran tuli tajuihinsa, oli taaskin tukahduttava helle. T‰m‰ tajuntaan palaaminen tapahtui viel‰kin hitaammin kuin ennen. Kenties tuntikausia h‰n oli tajunnan ja tajuttomuuden rajamailla; h‰n k‰yskenteli lapsuutensa kodissa ja omassa asunnossaan, mutta aina oli jokin kauhea, joka esti h‰nt‰ tapaamasta omaisiansa ja joka uhkasi h‰nt‰ — aina jokin siet‰m‰tˆn tuska.

Lopulta h‰n kuitenkin her‰si siihen, ett‰ h‰nen rintansa korisi raskaasti ja ‰‰nekk‰‰sti ja kurkkua poltti kuin tulessa. H‰net valtasi hurja ep‰toivo. Kuinka kauan t‰ytyy h‰nen k‰rsi‰, ennen kuin kuolema tulee? Ajatellessaan, ett‰ h‰nen pit‰isi kitua viel‰ ehk‰ useita p‰ivi‰, h‰n p‰‰tti mill‰ hinnalla tahansa etsi‰ kiv‰‰rins‰.

H‰n ponnisti kaikki voimansa ja k‰‰ntyi toisen kyyn‰rp‰‰ns‰ varaan. Ainoa mink‰ h‰n n‰ki, oli toveri, joka makasi suullaan parinkymmenen metrin p‰‰ss‰. Mutta samassa alkoi h‰nen silmiss‰‰n leiskua punaisia tulia, korvissa r‰isky‰ aivan kuin valtavan mets‰palon r‰tin‰ — ja h‰n retkahti hervottomasti sel‰lleen.

H‰n oli n‰kevin‰‰n kaukana taivaanrannalla pienen mustan pilvenhattaran. Se suureni suurenemistaan ja l‰heni peloittavaa vauhtia. Ah, se ei olekaan pilvi, vaan suuri vuori, joka kiit‰‰ ilmassa. Nyt kuuluu jo mahtava kohina; se l‰henee, l‰henee ja uhkaa murskata h‰net alleen — se miltei koskettaa h‰nen rintaansa… Ja h‰net on sidottu niin lujasti, ettei voi j‰sent‰k‰‰n liikuttaa…

Sitten h‰n on makaavinaan vuoteessaan. ƒkki‰ jokin n‰kym‰tˆn voima nostaa sen ylˆs taivaalle ja kun se on pilvien tasalla, se alkaa hitaasti kallistua… H‰n on kauhusta aivan j‰ykk‰n‰ ja tarttuu suonenvedonomaisesti vuoteen laitoihin, mutta se kallistuu yh‰ — eik‰ maatakaan en‰‰ n‰y alapuolella… Hiki pursuu h‰nen otsaltaan, h‰n alkaa rukoilla, mutta n‰kym‰tˆn k‰si v‰‰nt‰‰ yh‰ — ja lopulta vuode on aivan alassuin… H‰n pitelee itse‰‰n siin‰ kauan henke‰‰n pid‰tt‰en, mutta lopulta h‰nen voimansa loppuvat — ja h‰n syˆksyy kiljahtaen syvyyteen…

Kun h‰n vihdoin huomasi edelleenkin olevansa maassa, tuntui h‰nen ruumiinsa aivan j‰yk‰lt‰. Oli taas yˆ, mets‰ oli pime‰ ja hiljainen — ja puut seisoivat h‰nen ymp‰rill‰‰n mustina ja ‰‰nettˆmin‰ kuin mahtavien j‰ttil‰isten hahmot.

Mit‰…? Kuuliko h‰n jotakin? Vai korvissako vain ryskyi? H‰n k‰‰nsi vaivoin p‰‰t‰‰n ja h‰nen himme‰t silm‰ns‰ olivat n‰kevin‰‰n joitakin tummia olentoja toverinsa luona. Mieletˆn ilo valtasi h‰net: siell‰ on ihmisi‰ ja ne tulevat pelastamaan…

Mutta samassa kuului jotakin rousketta … ja viel‰ jotakin, joka silm‰nr‰p‰yksess‰ pyyhk‰isi kaiken toivon ja ilon — ja t‰ytti h‰nen sielunsa sanoinkuvaamattomalla kauhulla.

H‰n ei tiennyt mit‰ siell‰ oli, h‰nen j‰hmettyneet aivonsa eiv‰t voineet ratkaista ‰‰nten merkityst‰. H‰nen kauhunsa oli aivan vaistomaista, ep‰m‰‰r‰ist‰ — h‰n tuijotti vain pimeyteen suurin, mielettˆmin silmin ja odotti — odotti jotakin selvyytt‰, ratkaisua…

Vihdoin h‰n huomasi, ett‰ muudan pitk‰, matala varjo hiipi ‰‰nettˆm‰sti h‰nt‰ kohden… Sitten h‰n n‰ki kaksi hiilen‰ hehkuvaa silm‰‰ — ja niiden takana useampia.

Susia…

Etummainen tuli aivan l‰helle, h‰n oli n‰kevin‰‰n sen pitk‰n, punaisen kielen ja h‰n tunsi sen kuuman henk‰yksen… H‰n huitaisi k‰dell‰‰n, ja se hyp‰hti takaisin vihaisesti murahtaen.

Ep‰toivoisesti ponnistaen h‰n sai vihdoin miekkansa tupestaan, mutta h‰nen k‰tens‰ olivat niin heikot ja kankeat, ett‰ ne tuskin liikkuivat. H‰n k‰sitti, ett‰ nyt oli h‰nen hetkens‰ tullut ja h‰nen ajatuksensa lensiv‰t nopeasti kotiin vaimon ja pienokaisten luokse… Miten, miten he nyt tulevat toimeen? Eiv‰tk‰ he koskaan saa tiet‰‰, miten h‰n on kuollut… Eik‰ h‰n en‰‰ koskaan, ei milloinkaan saa n‰hd‰ pient‰ poikaansa … jolla on niin kauniit, vaaleat hiukset…

Susi l‰heni muristen ja iski hampaansa h‰nen nilkkaansa, alkaen raahata h‰nt‰. Mutta kauhu ja ep‰toivo antoivat h‰nelle voimaa: h‰n nosti miekkansa ja iski sutta selk‰‰n. Susi hyp‰hti ulvahtaen taaksep‰in ja alkoi nuolla haavaansa.

Toverin ruumiin ‰‰rest‰ kuului viel‰kin murinaa ja rousketta, joka sai h‰nen hiuksensa nousemaan pystyyn. Mutta pedot tulivat sielt‰ v‰hitellen juosta lˆnkytt‰en ja asettuivat piiriin h‰nen ymp‰rilleen. Ne olivat suuria, laiskoja, lihavia. Sen t‰hden ne eiv‰t heti karanneetkaan h‰nen kimppuunsa; ne katselivat vain h‰nt‰ hehkuvin, ahnain silmin — ja muutamat nuoleskelivat jo huuliaan…

Ajatukset kiit‰v‰t kuumeisesti h‰nen sekavissa aivoissaan. H‰n on lausuvinaan j‰‰hyv‰isens‰ vaimolleen ja pienokaisille … h‰n pyyt‰‰, etteiv‰t he unohtaisi…

Susien johtaja nuolee yh‰ haavaansa raivoisasti muristen… Sitten se l‰henee, kaikki sudet pienent‰v‰t piiri‰. T‰htien heikossa, kelme‰ss‰ valossa kuoleva n‰kee ep‰selv‰sti, miten lauman johtajan silm‰t kiiluvat saatanallisesta raivosta ja verenhimosta, sen kuono vet‰ytyy kamaliin ryppyihin paljastaen suuret, valkeat hampaat… Onnettoman miehen miekka nousee, mutta vaipuu samassa alas — ei ole en‰‰ voimia…

Mutta tuo liike ‰rsytt‰‰ sutta. Se kyyristyy hiukan ja syˆksyy yhdell‰ ainoalla loikkauksella kuolevan kimppuun ja upottaa hampaansa h‰nen kurkkuunsa. Ja koko lauma seuraa johtajansa esimerkki‰…

SYVYYDESTƒ

Niinkuin musta salaper‰inen saari alkoi pimeydest‰ h‰‰mˆtt‰‰ panssarilaivan mahtava runko. Koneet pys‰ytettiin, "U. 10" laskettiin nopeasti pintakulkuun ja torpedot p‰‰tettiin ampua vedenpinnalta, koska osuminen niin olisi varmempaa. Pimeyden suojassa alettiin hiljaa liukua panssarilaivan sivulle, ja torpedoputkien luona seisoivat miehet valmiina laukaisemaan.

Hetken kuluttua he olivat ainoastaan kahdensadan metrin p‰‰ss‰ panssarilaivasta. Kapteeni antoi merkin, vene heilahti ja kohisten syˆks‰htiv‰t torpedot j‰ttil‰ist‰ kohti kuin n‰lk‰iset haikalat — ja heti sen j‰lkeen annettiin sukellusk‰sky.

Mutta silloin suunnattiin heihin panssarilaivalta valonheitin, h‰ik‰isev‰ valovirta miltei sokaisi heid‰t; kuului huutoja, komentosanoja, tykki paukahti ja heid‰n ylitseen lensi ulvoen kranaatti, toinen, kolmas… He olivat jo p‰‰sem‰isill‰‰n veden alle, viel‰ hetkinen — ja s‰iliˆt olisivat t‰yttyneet… Mutta samassa leimahtivat panssarilaivan sivutykit, kaikki oli yht‰ ulvontaa ja jyrin‰‰, ja heid‰n periskooppinsa lensi pirstaleiksi. He olivat jo miltei veden alla, kun "U. 10" t‰r‰hti ankarasti ja oli v‰h‰ll‰ kaatua: kranaatti oli menness‰‰n pyyhk‰issyt ilmaventtiili‰ ja vesi tˆrm‰si sis‰‰n…

Samassa kuului valtava r‰j‰hdys, ja he n‰kiv‰t, miten tuon mahtavan ter‰svuoren per‰puoli kohosi ilmaan, vesipatsas, tuli ja savu peitti kaiken, kuului vihlovia huutoja…

Mutta enemp‰‰ he eiv‰t en‰‰ kuulleetkaan: he alkoivat nopeasti upota.

He tyˆskenteliv‰t vimmatusti saadakseen vedell‰ t‰yttyneen osan eristetyksi. He onnistuivatkin siin‰ ja kapteeni huusi rohkaisevasti:

— Ei h‰t‰‰! Nyt vesis‰iliˆt tyhj‰ksi!

Silloin huomattiin, ett‰ pumput, joiden avulla puristettu ilma tyˆntyy vesis‰iliˆihin, olivat ep‰kunnossa.

Kauhu kuvastui heid‰n kasvoiltaan, mutta kukaan ei puhunut mit‰‰n. Per‰simet johtivat ylˆsp‰in, koneet jyskyiv‰t ja surisivat vimmatusti, "U. 10" v‰risi ja vapisi kuin pelon lamauttama el‰in — mutta siit‰ huolimatta se painui alasp‰in. Per‰mies tuijotti kalpeana syvyysmittaria, ja kun joku tiedusteli syvyytt‰, vastasi h‰n k‰he‰ll‰ ‰‰nell‰:

— Kaksisataa metri‰.

— Kaksisataa metri‰? kuului kysyj‰n kauhistunut kuiskaus kuin kaiku.

— Pys‰ytt‰k‰‰! kuului ‰kki‰ h‰t‰inen huuto. — Muuten syˆksymme murskaksi kallioon.

Kapteeni antoi pys‰htymismerkin ja hetken kuluttua oli kaikki hiljaista. Kuului vain per‰miehen k‰he‰ ‰‰ni:

— Kolmesataa metri‰.

Kun "U. 10" ei en‰‰ mennyt eteenp‰in, se alkoi vajota entist‰ nopeammin. Per‰mies tarttui tolkuttomasti ohjauslaitteeseen, aivan kuin est‰‰kseen uppoamista, mutta huomasi, ett‰ per‰simet johtivat suoraan vedenpinnalle. Sitten h‰n katsahti h‰t‰isesti ja avuttomasti ymp‰rilleen, ryk‰isi usean kerran ja h‰nen huulensa vapisivat, kun h‰n kuiskasi soinnuttomasti:

— Nelj‰sataa metri‰.

Tuli ‰‰nettˆmyys, pitk‰ kuin i‰isyys. Miehet olivat tunkeutuneet per‰miehen ymp‰rille ja suuret hikikarpalot vieriv‰t heid‰n otsaltaan kuin kirkkaat helmet…

— Viisisataa metri‰.

Kauhu oli kokonaan lamauttanut onnettomat miehet. He tuijottivat j‰yk‰sti ja avuttomasti per‰mieheen, niinkuin heid‰n kohtalonsa olisi ollut h‰nen vallassaan. Heid‰n kasvonsa muuttuivat yh‰ kalpeammiksi ja he hengittiv‰t yh‰ raskaammin niinkuin he nyt jo olisivat alkaneet tukehtua. Ja vaikka per‰miehen ‰‰ni oli niin k‰he‰ ja hiljainen, ett‰ se muistutti sairaan kuiskausta, tuntui se heist‰ tuossa kuolonhiljaisuudessa tuomiopasuunan ‰‰nelt‰:

— Kuusisataa metri‰…

Silloin er‰s nuori matruusi tarttui ‰kki‰ p‰‰h‰ns‰ ja kirkaisi kime‰ll‰, vapisevalla ‰‰nell‰:

— Sin‰ valehtelet! Valehtelet!

Ja h‰n juoksi mittarin ‰‰reen, aivan kuin olisi tahtonut iske‰ kuoliaaksi miehen, joka oli ilmoittanut tuon peloittavan syvyyden. Useat alkoivat liikehti‰ h‰t‰‰ntynein‰ kuin ahtaaseen h‰kkiin suljetut villiel‰imet tulipalon l‰hestyess‰.

— Mittari ei en‰‰ n‰yt‰…

Heist‰ alkoi tuntua yh‰ kauheammalta, kun ei edes tied‰, miten syv‰ll‰ on. Sill‰ sen he kaikki tiesiv‰t, ett‰ yh‰ mentiin alasp‰in.

Kului muutamia hetki‰, jotka tuntuivat iankaikkisuudelta. Vesi alkoi tipahdella yh‰ nopeammin ter‰sseinist‰, niinkuin veden suunnaton paino olisi pusertanut hien tuosta kovasta metallista. Ja tuntui ik‰‰n kuin outo kylmyys olisi alkanut vallata heid‰t; s‰hkˆvalokin n‰ytti himme‰mm‰lt‰ ja hiljaisuus oli niin peloittava, ettei kukaan rohjennut lausua sanaakaan.

Silloin kuului omituista natinaa: ter‰slevyt olivat murtumaisillaan veden paineesta. Vavisten he odottivat, milloin "U. 10" rusahtaa kokoon — ja kaikki murskaantuu silm‰nr‰p‰yksess‰. He toivoivat hartaasti, ett‰ vihdoinkin tultaisi pohjaan, ja sadat kysymykset risteiliv‰t heid‰n aivoissaan. Mutta sanoja heill‰ ei en‰‰ tuntunut olevan.

Siit‰ asti kun koneet seisautettiin, oli "U. 10" vajonnut alasp‰in hiukan per‰ edell‰. Mutta ‰kki‰ he tunsivat, miten se pehme‰sti heilahti vaakasuoraan asentoon. He olivat tulleet pohjaan.

Mutta samassa alkoi per‰puoli taas hiljalleen painua alasp‰in — ja sitten he kuulivat kummallista kahinaa. Niinkuin salaper‰iset raajat olisivat k‰hmineet veneen ulkoseini‰ sis‰‰np‰‰sy‰ etsien. Ja "U. 10" heilahteli silloin t‰llˆin, niinkuin jokin ihmisj‰rjelle k‰sitt‰m‰tˆn olento olisi sit‰ mahtavalla k‰mmenell‰‰n k‰‰nnellyt.

He kuuntelivat henke‰‰n pid‰tt‰en ja tuo kahina t‰ytti heid‰n sielunsa hyyt‰v‰ll‰ kauhulla. Vihdoin er‰s purki sen sanoiksi:

— Me vajoamme liejuun…

Vaikka useimmat olivat sen jo k‰sitt‰neet, niin nuo kolme sanaa ik‰‰nkuin vahvistivat todeksi sen, ettei nyt en‰‰ ollut pienint‰k‰‰n toivoa. Kuului kummallista ‰hkyn‰‰, ep‰selvi‰ huudahduksia, kirouksia… Ja nuori matruusi vaipui polvilleen nyyhkytt‰en:

— Min‰ en en‰‰ koskaan saa n‰hd‰ h‰nt‰… Ja meid‰n piti menn‰ naimisiin jo syksyll‰. Jumalani — niin jumala ei voi sallia!

— Miss‰ on sinun jumalasi? — huusi er‰s uhkaavasti. Miss‰ h‰n on? —

Nyt me kuolemme…

Silloin he huomasivat, ett‰ heid‰n hengityksens‰ oli muuttunut raskaammaksi. Joidenkin kasvot olivat jo punaiset ja silm‰t verestiv‰t ja niiss‰ s‰kenˆi kummallisesti. Niin nyt he alkoivat tukehtua…

ƒkki‰ kuului k‰he‰, ep‰inhimillinen huuto:

— Vaimoni! Lapseni! Pois! P‰‰st‰k‰‰ minut pois!

Huutajan kasvot olivat v‰‰ristyneet, silm‰t laajentuneet, ja ketter‰sti kuin suuri apina h‰n alkoi kavuta ulosp‰‰syluukulle…

Jokainen tajusi vaaran ja riensi est‰m‰‰n mielipuolta aikeestaan. Mutta h‰n ei ymm‰rt‰nyt en‰‰ mit‰‰n; h‰n taisteli kuin henkens‰ edest‰ ja h‰nen ‰‰nens‰ muistutti tapettavan el‰imen huutoa:

— Vaimoni! Lapseni! P‰‰st‰k‰‰! Pedot! Mit‰ aiotte?

He pitiv‰t h‰nest‰ kiinni, mutta h‰n lˆi, potki, puri — ja h‰n sai er‰‰n matruusin k‰den suuhunsa ja samassa kuului ilke‰ rouskahdus…

— Ole nyt hiljaa!

— Tule j‰rkiisi!

Ja mieletˆn korisi tukahtuneesti:

— Me kuolemme…

— Lapseni … pienet lapseni…

Kun h‰n ei viel‰k‰‰n asettunut, valtasi heid‰t raivo. Joku tarttui vasaraan ja halkaisi yhdell‰ iskulla h‰nen p‰‰ns‰ — ja aivonsa…

Ja nuori matruusi, jota kotona odotti morsian, alkoi pitk‰veteisesti valittaa, niinkuin mets‰npeto olisi n‰liss‰‰n ulvonut… Joku huusi hurjasti ja uhkaavasti:

— Hiljaa! Saat samasta, ellet vaikene!

Mutta nuoren matruusin kasvoille tuli samanlainen ilme kuin ‰sken tapetullakin oli, kun h‰n huusi:

— Miss‰ on aurinko? Antakaa minulle aurinko! Roistot! Aurinko! Valoa!

Er‰s sieppasi viel‰ verisen vasaran, aikoen hyˆk‰t‰ mielettˆm‰n kimppuun. Mutta h‰n horjui kuin juopunut ja kaatui viimein kolahtaen lattialle.

H‰n nousi vaivalloisesti istualleen ja katsahti tovereihinsa. He olivat hirve‰n n‰kˆisi‰: kasvot olivat siniset, silm‰t verest‰v‰t ja pullistuneet; heid‰n rintansa huohottivat kiivaasti ja he aukoilivat suonenvedonomaisesti suutaan kuin kuivalle heitetyt kalat.

— Auttakaa! yritti joku huutaa, mutta se kuului vain heikolta korinalta. Avunhuuto tuntui niin turhalta, ett‰ er‰s h‰nen toverinsa ‰nkytti katkonaisesti:

— Vaiti. Aukaistaan ennen luukku…

Ja joka taholta kuului noita kauhistavia, korisevia ‰‰ni‰:

— Aukaistaan…

— Ei, ei!

— Aukaistaan…

Joku koetti ryˆmi‰ portaita kohti, mutta toiset asettuivat heid‰n eteens‰, voimattomine, tempoilevine raajoineen — kuin suuret, kˆmpelˆt hyˆnteiset. Ja taas syntyi taistelu tukehtuvien miesten kesken. Nuori matruusi oli kaatunut er‰‰seen nurkkaan ja ‰hkyi vaivalloisesti:

— Miss‰ on aurinko?

Mutta kun toiset kieriskeliv‰t kuviteltuihin vihollisiinsa takertuneina, ‰skeinen ehdotuksentekij‰ yli-inhimillisin ponnistuksin juoksi luukulle. H‰n v‰‰nsi auki laitteen, joka puristetun ilman voimalla pakottaa luukun auki…

H‰n paiskautui taaksep‰in kuin kevyt pallo. Ja sis‰‰n syˆksyi oven t‰ydelt‰ musta liejuvirta — niinkuin suunnattoman suuri, raivokas matelija. Ahnaasti p‰rsk‰ht‰en se nielaisi miehet. Heid‰n korisevat huutonsa vaikenivat ‰kki‰ ja valot sammuivat.

INFERNO

Sotavangit tunkeilivat uteliaina uuden tulokkaan ymp‰rill‰, kun h‰net tuotiin sairaalasta. H‰n tuli sis‰‰n kainalosauvojen varassa ja h‰nen p‰‰ns‰ oli kokonaan siteiss‰.

H‰n oli viel‰ hyvin nuori ja hentovartaloinen, tuo uusi sotavanki. H‰nen viiksettˆm‰t kasvonsa olivat kauniit ja hienopiirteiset — mutta kulmakarvat olivat palaneet kokonaan pois, ja se antoi noille kalpeille kasvoille hermostuneen, salaper‰isen ja hirve‰n leiman. H‰nen suuret silm‰ns‰ tuijottivat suoraan eteenp‰in ja niiss‰ oli tuskallinen, j‰hmettynyt ilme — eik‰ h‰n n‰ytt‰nyt v‰litt‰v‰n siit‰, mit‰ h‰nen ymp‰rill‰‰n tapahtui.

Samassa astui sis‰‰n reippaasti nuori armeijanluutnantti, ja kun h‰n n‰ki vastatulleen, katseli h‰n ensin t‰t‰ niinkuin ei olisi uskonut silmi‰‰n, ja huudahti sitten h‰mm‰styneen‰:

— Mutta oletko se sin‰? Todellakin…

— Min‰ se olen…

H‰nen ‰‰nens‰ oli omituisen v‰s‰ht‰nyt, mutta siin‰ oli kuitenkin pehme‰, nuorekas sointu.

Silloin vastatullut huusi liikuttuneena, hiukan v‰risev‰ll‰ ‰‰nell‰:

— Hyv‰t herrat! T‰ss‰ esit‰n teille meriv‰enluutnantti M:n — kunniakkaan panssariristeilij‰mme "Infernon" [= helvetti] upseerin!

Haavoittuneen kunniaksi kajahti moni‰‰ninen, innostunut hurraa-huuto, mutta h‰n ei edes hymyillyt.

Kun oli juotu teet‰ ja keskusteltu hetkinen kotiuutisista ja viimeisist‰ taisteluista, k‰‰ntyi luutnantti vastatulleen puoleen ja lausui pyyt‰v‰sti:

— Rakas yst‰v‰, ole niin hyv‰ ja kerro meille, miten kaikki tapahtui…

Ja h‰n alkoi kertoa.

"Kello oli t‰sm‰lleen kaksitoista p‰iv‰ll‰, kun takaa-ajava vihollislaivasta alkoi n‰ky‰ taivaanrannalla. Siin‰ oli viisi risteilij‰-dreadnoughtia [dreadnought ('‰l‰ pelk‰‰ mit‰‰n') = englantil. taistelulaivoista k‰ytetty nimitys] — ja me olimme yksin. Kiireesti 'Inferno' muutti suuntaansa ja pyrki pakoon.

"Mutta pian ilmeni, ettemme p‰‰se suojaan. Meid‰n suuri, uljas laivamme syˆksyi eteenp‰in t‰ydell‰ voimalla, vesi kohisi kokassa mahtavana koskena, koneet jyskyiv‰t vimmatusti ja laajoista savupiipuista tuprusi savu pikimustana — mutta sittenkin viholliset l‰heniv‰t. Siin‰ oli vihollisen parhaat laivat, ja ne kulkivat ainakin kolme solmunv‰li‰ nopeammin kuin 'Inferno'.

"Mutta me olimme jo valmiit taisteluun.

"Se oli suurenmoinen, unohtumaton hetki, kun tuhannen miest‰ seisoi paikoillaan kalpeina ja valmiina kuolemaan. Ei kuulunut en‰‰ ainoatakaan ihmis‰‰nt‰. Kuului vain tuulen ulvontaa ter‰skˆysiss‰, ja jalkaimme alla tuntui laiva huohottavan ja v‰risev‰n kuin henkens‰ edest‰ pakeneva el‰v‰ olento…

"Urhokas komentajamme oli tyyni, mutta aivan kalpea: h‰n tietysti ymm‰rsi, ett‰ 'Inferno' kulki nyt viimeist‰ matkaansa, ja ajatteli kai, miten voisi myyd‰ laivan, meid‰t ja itsens‰ mahdollisimman kalliista.

"Kun vihollislaivasto oli viidentoista kilometrin p‰‰ss‰, annettiin k‰sky ampua, ja heti sen j‰lkeen kuului meid‰n 13,5 -tuumaisen keulatykkimme valtava paukahdus. 'Inferno' tuntui vavahtavan ja samassa alettiin harvakseen ampua kaikilla suurilla tykeill‰.

"Vihollisen puolelta vastattiin paikalla. Ensin putoilivat ammukset kauas per‰puolelle ja ilmaan kohosi mahtavia vesipatsaita, mutta pian niit‰ alkoi nousta joka puolelta.

"Min‰ katselin j‰nnittyneen‰ noita pahaenteisi‰ vesipatsaita — ja muistan viel‰kin, miten ep‰miellytt‰v‰sti syd‰meni sykki. Ja juuri silloin huomasin, ett‰ aivan keulan edess‰ kohosi kirkontornin korkuinen vesipatsas — ja 'Inferno' syˆksyi suoraan sit‰ kohti… Suonenvedonomaisesti tartuin johonkin — ja samassa vesipatsas r‰isk‰hti kannelle hirve‰ll‰ voimalla ja pyyhk‰isi pari miest‰ mukanaan mereen, niinkuin he olisivat olleet hyttysi‰.

"Me kiisimme eteenp‰in 27 solmuv‰lin nopeudella, mutta siit‰ huolimatta alkoivat vihollisalukset p‰‰st‰ jo miltei sivullemme. 'Inferno' teki ‰kkik‰‰nnˆksen ja l‰hti suorakulmaisesi kiit‰m‰‰n niist‰ poisp‰in… Mutta ei kest‰nyt kauan, ennen kuin ne kaikki taas olivat miltei sivullamme.

"T‰h‰n asti ne olivat ampuneet vain harvakseen, aivan kuin etsien oikeata ampumamatkaa — eik‰ laivaamme ollut viel‰ sattunut ainoatakaan vakavampaa osumaa. Mutta nyt viholliset alkoivat yhtaikaa ampua kaikilla tykeill‰‰n. Koko laivan ymp‰ristˆ oli t‰ynn‰ korkeita vesipatsaita; meri n‰ytti kiehuvan, niinkuin koko merenpohja olisi puhjennut t‰yteen tulta syˆksevi‰ tulivuoria. Er‰s j‰ttil‰isammus sattui 'Infernon' perimm‰iseen savupiippuun ja tuo mahtava ter‰storvi k‰pertyi ja murskaantui silm‰nr‰p‰yksess‰ romuksi — ja paiskautui kauas yli kannen. Toinen r‰j‰hti t‰hystyspaikkani l‰histˆll‰ — ja sitten en hetkeen n‰hnyt mit‰‰n, sill‰ r‰j‰hdyksen ilmanpaine iski rintaani kuin moukarilla; min‰ paiskauduin sel‰lleni ja haavoituin p‰‰h‰n.

"Noustuani huomasin, ett‰ 'Inferno' oli taas k‰‰ntynyt ja kiiti t‰ytt‰ vauhtia poisp‰in. Mutta pienen ajan kuluttua olivat vihollislaivat taas sivullamme. Mit‰ sen j‰lkeen tapahtui, on aivan kuin kamalaa painajais-unta.

"Kaameasti ulvoen satoi ammuksia yh‰ tihe‰mp‰‰n — ja yh‰ useampi niist‰ osui. Huumaavia r‰j‰hdyksi‰, tukehduttavaa kaasua, kuolinhuutoja… Koko laiva oli nimens‰ mukaan kuin muuttunut helvetiksi.

"Aivoissani oli vain yksi ajatus: kannen alle. En tied‰ miten sinne jouduin, mutta heti sinne tultuani kuului hiukan per‰puolelta laivan sisustasta huumaava r‰j‰hdys ja s‰hkˆvalot sammuivat. Kaikki muuttui sysimustaksi, ja joka taholta kuului sekavia, pel‰styneit‰ ja kauhusta v‰risevi‰ huutoja.

"Samassa taas r‰j‰hti, kauempana leimahti punakeltainen, sokaiseva liekki valaisten silm‰nr‰p‰ykseksi tuon mustan kone-er‰maan: ammus oli puhkaissut kannen ja r‰j‰ht‰nyt konehuoneessa.

"Mahdotonta on kuvailla, mik‰ kauhu ja sekasorto muutamana sekuntina vallitsi. Koneiden jyskytys lakkasi ja pimeydest‰ kuului yhtaikaa vihlovia tuskanhuutoja, sinkoilevien pomminsirpaleiden ja koneenosien pauketta ja ryskett‰… Mutta kauheinta oli kuitenkin kuulla, miten ihmisruumiit kaameasti m‰tk‰ht‰en paiskautuivat m‰s‰ksi rautaseiniin ja koneiden sekaan.

"Ja taas r‰j‰hdys! Ammus r‰j‰hti syv‰ll‰ suuressa ˆljys‰iliˆss‰ — ja silm‰nr‰p‰yksess‰ leiskahti koko koneosasto valtavalla humahduksella sinivihre‰‰n liekkiin… Palava ˆljy virtasi kaikkialle — niinkuin tavattoman suuri s‰hisev‰ monip‰inen tulik‰‰rme. Ja hetken kuluttua koko laivan sisus tuntui olevan yhten‰ r‰iskyv‰n‰ tulimeren‰. Kuului syd‰nt‰s‰rkevi‰ kirkaisuja, kun miehet tukehtuivat ja paloivat kuoliaiksi — eik‰ mit‰‰n apua…

"Hyydytt‰v‰ kauhu valtasi minut. Tahdoin paeta jonnekin mutta olin puristunut er‰‰seen nurkkaan miesjoukon taakse niin lujasti, etten voinut liikauttaa j‰sent‰k‰‰n. Tuli leimahti ylitseni, tunsin tukkani palavan ja luulin kuolevani…

"Mutta uusi j‰ttil‰isammus puhkaisi samassa laivan kyljen, ja kokonainen mahtava koski syˆksyi sis‰‰n. Hirve‰ oli se r‰iske, kohina ja pauhu, kun valtavat vesipaljoudet ‰kki‰ syˆksyiv‰t alas tuohon hyppelehtiv‰‰n tulimereen. Mutta viel‰ senkin yli kuului ihmisten huuto: osastoihinsa sulkeutuneiden koneenk‰ytt‰jien ja l‰mmitt‰jien huuto, kun he n‰kiv‰t olevansa auttamattomasti hukassa… Jos on olemassa helvetti, niin sen syvimm‰st‰, kauheimmasta onkalostakaan ei voi kuulua hirmuisempaa huutoa. Minua v‰risytt‰‰, kun ajattelen sit‰ … se kaikuu yht‰ mittaa korvissani — niin, min‰ pelk‰‰n, ett‰ tuo huuto seuraa minua kuolemaan asti…

"Enemm‰n kuolleena kuin el‰v‰n‰ kuljetti ihmisaalto minua eteenp‰in — sitten ylˆsp‰in. Ja samassa paiskauduin aivan lent‰m‰ll‰ ylˆsp‰in… Olin tukehtumaisillani tuleen, savuun ja hˆyryyn… Kaikkialle sinkoili hehkuvia koneensirpaleita … Vain h‰m‰r‰sti k‰sitin, ett‰ hˆyrypannut olivat r‰j‰ht‰neet, ja nuo onnettomat siell‰ alhaalla olivat lakanneet olemasta.

"V‰hitellen tunsin, ett‰ veri virtasi pitkin kasvojani ja sokaisi silm‰ni — olin taas saanut pienen haavan otsaani. Vaivalloisesti pyyhin kasvojani, ja ensimm‰inen mit‰ n‰in, oli matruusi, joka kasvot raivosta v‰‰ristynein‰ juuri l‰hetti torpedon vihollislaivoja kohden.

"Ne olivat viel‰ l‰hemp‰n‰ kuin ‰sken, 'Inferno' oli kokonaan pys‰htynyt ja heilui valtavasti, kun vihollisten suuret ammukset sattuivat sen kylkiin ja panssaritorneihin. Toisinaan oli vihollisen tuli niin nopeata, ettei r‰j‰hdysten v‰li‰ erottanut.

"Juuri kun aioin nousta, r‰j‰hti edemp‰n‰ taas suuri ammus. Tulen ja savun keskell‰ n‰kyi p‰it‰, k‰si‰ ja jalkoja sinkoilevan kaikkialle … ihmisruumiit katkeilivat kuin korret … kuului vihlovia kuolinhuutoja… 'Infernon' kansi n‰ytti olevan ammuttu pirstaleiksi — ja se oli kokonaan peittynyt vereen, lihapaloihin ja sis‰lmyksiin. Mit‰‰n j‰rjestyst‰ ei en‰‰ ollut.

"Mutta joukko tykkej‰ oli viel‰ toiminnassa. Ja taas min‰ n‰in, miten torpedoputkesta lenn‰tettiin surmanviej‰ vihollista kohti…

"Olin kummallisen tylsyyden vallassa — luulen, ettei p‰‰ss‰ni ollut ainoatakaan selv‰‰ ajatusta. Niinp‰ minulla ei viel‰k‰‰n ole pienint‰k‰‰n k‰sityst‰ siit‰, kuinka kauan taistelu oli kest‰nyt.

"Vaistomaisesti juoksin l‰himp‰‰n panssaritorniin. Ja se mit‰ siell‰ n‰in, oli minulle uutta ja k‰sitt‰m‰tˆnt‰. Kaikkien kasvot olivat kalpeat ja j‰ykistyneet, muutamat ojentelivat nyrkkiin puristettuja k‰si‰‰n vihollista kohti, lasketellen uhkauksia ja kirouksia — er‰s huusi yht‰ mittaa k‰he‰ll‰ ‰‰nell‰, ja vihdoin juoksi k‰det kohotettuina yli laidan. Ja vaikka kaikki ymp‰rill‰ n‰ytti olevan murskana ja 'Inferno' alkoi jo upota, ampuivat tykkimiehet kuumeisella kiireell‰. Er‰skin hyvin miellytt‰v‰ tykkimies, joka oli kotipuolestani, oli niin muuttunut, ett‰ vain vaivoin tunsin h‰net: h‰n t‰ht‰si tarkkaan, silm‰t kiiluen, h‰nen kasvonsa olivat hikiset ja vihasta kalpeat, ja veri valui alas poskea myˆten.

"Kun samassa er‰‰seen vihollislaivaan sattui torpedo ja sen keulapuoli alkoi upota, muuttuivat miehet aivan kuin mielettˆmiksi. Julman riemun ja raivon vallassa he tyˆskenteliv‰t yh‰ kuumeisemmin. Toiset nauroivat k‰he‰t‰, saatanallista naurua, joka muistutti paholaisen hohotusta. Jotkut taas huusivat kaikin voimin.

"Min‰ myˆnn‰n, ett‰ minua alkoi kauhistaa heid‰n huutonsa ja ilmeens‰ ja se tapa, mill‰ he meniv‰t kuolemaan. Mutta kun samassa ammus luiskahti heid‰n panssaritornistaan sit‰ vahingoittamatta, nousi meteli viel‰ kauheammaksi. Ja aivan kuin he olisivat luulleet vihollisen kuulevan heid‰n huutonsa, karjuivat he raivoisasti:

"— Odottakaa, raukat!

"— Toiste on meill‰ ylivoima!

"— Pelkurit! Pelkurit!

"— T‰st‰ saatte!

"— Viel‰ min‰ yhden upotan…

"Silloin laivan koko suunnaton runko tuntui nousevan pystyyn: per‰ss‰ oli torpedo r‰j‰ht‰nyt, ja alus alkoi upota. Kauhusta mielipuolet ihmiset, jotka viel‰ olivat j‰‰neet henkiin juoksivat kuin sokeat keulaan. Min‰ muistan viel‰kin heid‰n kalpeat kasvonsa ammottavine suineen, ja heid‰n h‰t‰huutonsa. Er‰s upseeri huusi, ett‰ on turha ampua, kaikki on hukassa — mutta h‰nt‰ ei kukaan kuullut. Ja kun muuan vihollislaiva vaipui aaltoihin, kohottivat j‰ljell‰ olevat tykkimiehet taas hurjan riemuhuudon ja laukoilivat tykkej‰‰n mielettˆm‰ll‰ vimmalla. Min‰ luulen, ett‰ useat tuskin en‰‰ k‰sittiv‰tk‰‰n, mit‰ omalle laivalle tapahtui — heid‰n ainoa p‰‰m‰‰r‰ns‰ oli vahingoittaa vihollista.

"N‰m‰ olivat jo tauonneet ampumasta, mutta kun meik‰l‰iset yh‰ jatkoivat, kohdistettiin kaikkien laivojen murhaava tuli viel‰ kerran 'Infernoa' kohden, ja se alkoi painua yh‰ nopeammin.

"Mutta yksi panssaritorni oli viel‰kin miltei ehe‰ ja muutamat miehet ampuivat yh‰, vaikka vesi tulvi sis‰‰n ja he joutuivat sen varaan. ƒsken mainitsemani tykkimies oli juuri sulkenut 13,5 -tuumaisen tykkins‰ sulkuosaston, kun tykin mahtava putki vaipui aaltoihin — ja mies oli vyˆt‰isi‰ myˆten vedess‰. Mutta 'Inferno' kallistui hurjasti, kun suuret ammukset iskiv‰t sen kylkeen — ja h‰nen tykkins‰ nousi viel‰ kerran vedest‰. Silloin n‰in n‰yn, joka ei koskaan h‰vi‰ silmist‰ni: h‰n t‰ht‰si kiiluvin, petomaisin katsein ja h‰nen vertavuotavat kasvonsa olivat v‰‰ristyneet — ja kun tykki nousi luonnolliseen asentoonsa, h‰n laukaisi sen hirve‰sti kiroten… Ja kun h‰nen verest‰v‰t silm‰ns‰ n‰kiv‰t, ett‰ er‰‰n kaukana olevan vihollislaivan kohdalta nousi korkea vesipatsas, kohotti h‰n molemmat k‰tens‰ ilmaan ja karjui raivoisasti ja k‰he‰sti kuin mielipuoli.

"Vesi nousi h‰nen vyˆt‰isiins‰, taas r‰j‰hti ammus — enk‰ n‰hnyt h‰nt‰ en‰‰…

"Armoa ei annettu eik‰ pyydetty. Vihollinen ampui niin kauan kuin osakin 'Infernosta' oli vedenpinnalla. Se vajosi yht‰ mittaa, mutta niin omituisen hitaasti — niinkuin se olisi ollut el‰v‰ olento, joka ep‰toivoisesti piti kiinni el‰m‰st‰‰n.

"Muistan h‰m‰r‰sti, ett‰ seisoin panssaritornin vieress‰ ja tuijotin vihollisia kohti. Silloin r‰j‰hti takanani ja min‰ paiskauduin kauas mereen.

"Mahdollisesti menin ensin tainnoksiin, mutta kylm‰ vesi kai virvoitti minut, koska tunsin, ett‰ olin vedess‰ ja oikeaa jalkaani viilsi ja kirveli kummallisesti. Sin‰ luultavasti muistat, ett‰ olen hyv‰ uimari ja vaistomaisesti aloin uida vihollislaivoja kohti.

"Yh‰ viel‰kin lensiv‰t ammukset kamalasti ulvoen ylitseni — ja aina kun ne sattuivat uppoavaan 'Infernoon', r‰s‰hti siell‰ kaameasti, kuului ter‰sosien r‰iskett‰ ja valtavaa kohinaa…

"Vihdoin kuitenkin ampuminen lakkasi. Kipu jalassani tuntui aivan siet‰m‰ttˆm‰lt‰, ja aloin jo kangistua. Muutenkin tunsin heikkenev‰ni, ja silmiss‰ni alkoi omituisesti h‰m‰rt‰‰. Kerran kuitenkin viel‰ k‰‰nsin p‰‰t‰ni — ja silloin n‰in ep‰selv‰sti, kuin mustan sumun l‰vitse, miten repaleiksi ammuttu sotalippumme hitaasti vaipui aaltoihin…"

Kaikki istuivat kauan liikkumattomina ja ‰‰nettˆmin‰ tuijottaen eteens‰. Oli niin hiljaista, ett‰ erotti katossa lentelev‰n k‰rp‰sen surinan ja miesten raskaan hengityksen — ja jostakin kauempaa kuului vaivoin ikkunoiden l‰vitse sotilaspartion tahdikkaat askelet. Vihdoin kysyi joku hillityll‰, hiukan v‰risev‰ll‰ ‰‰nell‰:

— Ja te olette ainoa, joka pelastui…?

H‰n ei nostanut katsettaan, vaan vastasi hiljaa ja v‰syneesti:

— Ainoa.

HAUTAUTUNEET

— Minun on n‰lk‰…

— Niin minunkin — tuskin voin pysy‰ pystyss‰.

He olivat hyvi‰ yst‰vyksi‰, kotoisin samasta kyl‰st‰. Toinen oli hintel‰, mustatukkainen, toinen tanakka, lujakasvoinen, ja h‰nen tukkansa ja viiksens‰ olivat vaaleankellert‰v‰t.

— Eikˆ sinulla ole edes yht‰‰n leiv‰npalaa? kysyi tummaverinen taas hetken kuluttua.

— Ei yht‰‰n.

N‰in he puhuivat hiljaisella ‰‰nell‰ kahlatessaan eteenp‰in syv‰ss‰ lumessa risaisen miesjoukon keskell‰. Kaikkien kasvot olivat kalpeat ja silm‰t tuijottivat tylsin‰ ja ilmeettˆmin‰ syvist‰ kuopistaan. Pitk‰‰n aikaan ei taaskaan kuulunut muuta kuin lumen yht‰mittainen kahina jaloissa — ja n‰‰ntynytt‰, l‰‰h‰tt‰v‰‰ hengityst‰…

Jo kuusi p‰iv‰‰ oli verinen j‰ttil‰istaistelu riehunut, ja heid‰t, kymmentuhatmiehinen joukko, oli l‰hetetty kiert‰m‰‰n vihollisen vasenta siipe‰ ja hyˆkk‰‰m‰‰n sen niskaan.

He olivat kaksi vuorokautta marssineet miltei lev‰ht‰m‰tt‰ ja olivat niin uupuneita, ett‰ vain vaivalloisesti saattoivat kahlata eteenp‰in lumessa. Ruokavarat olivat lopussa eik‰ kuormastoa ollut mukana — se oli joko eksynyt lumimyrskyss‰, tai oli unohdettu kokonaan l‰hett‰‰. Oli miten oli, mutta he olivat n‰lk‰isin‰ autiolla seudulla. Ja aivan ‰skett‰in olivat partiot ilmoittaneet, ett‰ vihollinen oli suoraan edess‰ varustetuissa asemissa. Miten luja vihollisen asema ja varustukset olivat, ei voitu saada selville, mutta piikkilankaesteit‰ ainakin oli n‰kynyt.

Eik‰ vihollisia pit‰nyt viel‰ lainkaan olla n‰ill‰ seuduilla — ja nyt ne istuvat siell‰ varustustensa takana, aivan kuin odottamassa heit‰…

Kun he olivat tulleet noin kahdentuhannen metrin p‰‰h‰n mets‰isist‰ kummuista, joilla vihollisten piti olla, annettiin pys‰htymismerkki, ja upseerit kokoontuivat neuvottelemaan.

Sotilaitten kasvoihin puhalsi l‰pitunkeva, j‰‰kylm‰ tuuli, ja sen mukana kiiti suuria hiutaleita ennustaen lumimyrsky‰; se tuntui aivan kuin tunkeutuvan heid‰n n‰lkiintyneitten, kylm‰st‰ hiest‰ m‰rkien ruumiittensa l‰vitse. He olivat niin n‰‰nnyksiss‰, etteiv‰t jaksaneet edes k‰sill‰‰n huitoa; useimmat retkahtivat vain voimattomasti lumelle istumaan tuijottaen toivottomasti eteens‰. Heid‰n kasvonsa muuttuivat v‰hitellen sinert‰viksi ja heid‰n ruumiinsa alkoivat ankarasti v‰rist‰…

— Tietysti ne istuvat tuolla l‰mpimien lihapatojen ‰‰ress‰, virkahti muuan sotilas katkerasti.

Ja toinen huusi hurjasti:

— Jospa min‰ saisin kynsiini edes yhden noista kirotuista, jotka ovat meille t‰m‰n tehneet…

Aliupseeri huomasi, ett‰ nyt eiv‰t auttaneet mitk‰‰n uhkaukset. Ja sit‰ paitsi h‰n oli itsekin n‰lk‰‰n n‰‰ntym‰isill‰‰n. Mutta h‰nen mieless‰‰n her‰si sukkela tuuma, jolla h‰n omin p‰in aikoi asettaa tyytym‰ttˆmyyden.

— Kuole siis n‰lk‰‰n t‰h‰n paikkaan, hˆlmˆ! h‰n huusi vihaisesti. Mutta niin emme me tee! Tuolla on ruokavaroja yllin kyllin, ja jos vain upseerit k‰skev‰t hyˆkk‰ykseen, niin ei t‰ss‰ kauan n‰lk‰‰ k‰rsit‰.

Heid‰n ainoa ajatuksensa oli saada ruokaa, se oli niin polttava kysymys jokaiselle, ett‰ he tarttuivat aliupseerin sanoihin kuin hukkuvat oljenkorteen. Kuului muutamia ep‰rˆivi‰ ‰‰ni‰:

— Olisikohan niill‰…?

— Taitaisi sielt‰ lˆyty‰kin jotakin.

— Kyll‰ niill‰ ruokaa on! vahvisti aliupseeri varmasti.

Pitk‰‰n aikaan ei taas kuulunut muuta kuin tuulen pahaenteinen kohina, ja lunta alkoi tulla aivan taivaan t‰ydelt‰; se pieksi heid‰n kasvojaan kuin pienill‰ vitsoilla. L‰pi myrskyn pauhun kuului taas joitakin alakuloisia, toivottomia huudahduksia:

— Kunhan antaisivat vain hyˆkk‰ysk‰skyn…

— N‰lk‰kuolema t‰ss‰ kumminkin tulee.

— Jospa tuon lumipyryn suojassa p‰‰sisi huomaamatta l‰helle…

— Kauan ne nyt neuvottelevat. Johan t‰ss‰ paleltuu kuoliaaksi!

Vihdoin upseerit hajaantuivat joukkojensa luokse ja ilmoittivat, ett‰ kun vihollisella ei t‰ll‰ suunnalla voinut olla suuria joukkoja, niin oli heti lumipyryn suojassa hyˆk‰tt‰v‰ ja vallattava heid‰n asemansa.

Ja hyˆkk‰ys alkoi. Se on: he alkoivat taas syv‰ss‰ lumessa vaivalloisesti laahustaa vihollista kohti.

Lumimyrsky kiihtyi kiihtymist‰‰n. Mets‰iset kummut olivat silloin heti kadonneet kokonaan n‰kyvist‰. He laahustivat aivan kuin umpim‰hk‰‰n, ja matka tuntui loppumattoman pitk‰lt‰.

Vihdoin he huomasivat noin viidenkymmenen metrin p‰‰ss‰ kolminkertaisen piikkilankaesterivin. He pys‰htyiv‰t ilman k‰sky‰, heid‰n syd‰mens‰ sykkiv‰t miltei kuuluvasti, ja heid‰n hengityksens‰ muuttui omituisen huohottavaksi. Vain vaivoin saattoi lumimyrskyst‰ erottaa jotakin h‰‰mˆtt‰v‰‰, mets‰ntapaista noin sadanviidenkymmenen metrin p‰‰ss‰ — mutta mit‰‰n elonmerkki‰ ei voinut n‰hd‰.

— N‰ytt‰‰ aivan silt‰, kuin ne olisivat j‰tt‰neet t‰m‰n aseman, kuiskasi k‰he‰ll‰, vapisevalla ‰‰nell‰ sama mustasilm‰inen, laiha mies, joka tiell‰ oli pyyt‰nyt leip‰‰ toveriltaan.

— Se on juoni … kyll‰ ne siell‰ odottavat, vastasi kuiskaten h‰nen vaalea toverinsa.

— Mutta katsos … piikkilankaesteiden luonakaan ei n‰y yht‰‰n j‰lke‰, h‰n sanoi taas, tuijottaen ter‰v‰sti esteit‰ kohden.

— Kyll‰ t‰llainen lumimyrsky pian j‰ljet tasoittaa. Min‰ pelk‰‰n, ett‰ t‰ss‰ k‰y huonosti.

H‰n sanoi sen aivan hiljaa, miltei vain huulillaan, mutta h‰nen kasvoillaan kuvastui j‰nnitys ja mielenliikutus.

Etunen‰ss‰ marssi pioneeriosasto, ja taas l‰hdettiin hiljaa eteenp‰in.

Aidoilla pys‰hdyttiin, ja pioneerit alkoivat saksillaan katkoa lankoja.

Silloin kuului yli myrskyn pauhun ter‰v‰ vihellys, heti sen j‰lkeen r‰j‰hti yhteislaukaus — ja suuri joukko vaipui k‰si‰‰n huitoen maahan.

— Ampukaa! Ja eteenp‰in! kajahti joka taholta upseerien huutoja.

Seurasi hajanainen, pitk‰veteinen yhteislaukaus, sitten kaikuva hurraa — ja sitten he viimeisill‰ voimillaan syˆksyiv‰t piikkilankaesteit‰ kohden.

Toiset sieppasivat kaatuneilta pioneereilta sakset ja alkoivat kuumeenomaisesti katkoa lankoja, toiset iskiv‰t niit‰ vimmatusti kiv‰‰rinperill‰; jotkut alkoivat kiivet‰ yli ja takertuivat niihin kuin k‰rp‰set h‰m‰h‰kinverkkoon… Mutta takaap‰in tuli yh‰ uusia joukkoja, kaikilla oli vain yksi ajatus: eteenp‰in, eteenp‰in mahdollisimman pian! He syˆksyiv‰t eteenp‰in kuin mielettˆm‰t, huutaen voimainsa takaa, ollakseen kuulematta vihollisen ammuntaa ja toveriensa kuolinhuutoja… Suuri osa sotkeutui piikkilankoihin, monet kompastuivat kaatuneihin ja tallattiin armotta kuoliaiksi. Ja takaap‰in painoi yh‰ monituhantinen, n‰l‰st‰ miltei mielipuoli miesjoukko — aivan kuin patonsa s‰rkenyt hyˆkyaalto…

Juuri t‰t‰ hetke‰ n‰ytti vihollinen odottaneen. Sill‰ kiv‰‰rinr‰iskeen, myrskyn ja huutojen yli alkoi ‰kki‰ konekiv‰‰rien kamala s‰rin‰ ja pikatykkien jyrin‰ — ja tihe‰‰n ahtautuneet joukot kaatuivat sananmukaisesti kuin hein‰ niittokoneen ter‰n edess‰… Samalla r‰j‰ytettiin kokonainen sarja lumeen k‰tkettyj‰ miinoja. Kuului hirmuinen r‰j‰hdys, kaikki peittyi tuleen, savuun ja lumipilveen… Ja yli helvetillisen r‰iskeen ja melun erotti joitakin vihlovia kirkaisuja…

Viel‰kin juoksivat jotkut huutaen eteenp‰in, mutta he pys‰htyiv‰t v‰hitellen — ja elossa olevat k‰‰ntyiv‰t hurjaan pakoon. Mutta he olivat liian l‰hell‰ konekiv‰‰rej‰ ja pikatykkej‰; niiden luodit ja ammukset ulvoivat yhten‰ ainoana kuolemansoittona, ja oli samantekev‰‰, juoksiko eteenp‰in vai pakoon. Vain pienen osan onnistui kuin sattuman kautta p‰‰st‰ kauemmaksi kent‰lle.

J‰‰nnˆkset pakenivat mink‰ jaksoivat. Noin tuhatmiehinen ratsujoukko, joka oli paremmin s‰‰stynyt, ratsasti umpim‰hk‰‰n er‰st‰ pient‰ metsikkˆ‰ kohden, jonka he olivat n‰hneet h‰‰mˆtt‰v‰n lumimyrskyss‰. Ja jalkav‰en j‰‰nnˆkset raahustivat heid‰n j‰ljess‰‰n.

Mutta kun ratsuv‰ki pahaa aavistamatta saapui noin sadan metrin p‰‰h‰n metsikˆst‰, syˆksyi heit‰ vastaan kokonainen ter‰smyrsky… Etummaiset ratsastajat vaipuivat joukoittain maahan kuin ukkosen lyˆmin‰; toiset k‰‰nsiv‰t ratsunsa ja yrittiv‰t pakoon, mutta mihin he olisivat p‰‰sseet konekiv‰‰rien hirve‰st‰ tulesta! Jalkav‰kijoukot, jotka laahustivat viel‰ kaukana tasangolla tihein‰ ryhmin‰, kaatuivat taas kuin lakaistuina. Irtonaiset, hurjistuneet hevoset ilmestyiv‰t lumimyrskyst‰ kuin j‰ttim‰iset myrskylinnut, syˆksyen hurjalla vauhdilla heid‰n ylitseen — ja muutamien jalustimissa laahasi jotakin… Miehet tulivat aivan kuin mielettˆmiksi kauhusta — he sieppasivat nen‰liinansa, heiluttivat niit‰ ja kiv‰‰reit‰ ilmassa ja kirkuivat ep‰toivoisesti:

— Me antaudumme!

— ƒlk‰‰ ampuko!

— ƒlk‰‰ ampuko en‰‰!

Mutta kuka olisi kuullut heid‰n huutojaan? Tykkien jyrin‰, konekiv‰‰rien s‰rin‰ ja yh‰ kiihtyneen myrskyn ulvonta muodostivat niin kaamean ‰‰nen kuin olisi se tullut helvetist‰… Lunta tuli niin sakeasti, ettei en‰‰ n‰hnyt eteens‰ kuin kymmenkunta metri‰; he eiv‰t n‰hneet vihollista, eik‰ t‰m‰ heit‰, mutta heid‰n kamala tulimyrskyns‰, joka tuntui olevan yht‰ lumimyrskyn kanssa, lakaisi kaiken elollisen pois tasaiselta kent‰lt‰.

Vihollinen oli n‰ht‰v‰sti saanut vakoojiltaan v‰‰ri‰ tietoja ja varustautunut vastaanottamaan viel‰ suurempaa joukkoa. Heid‰n tulensa jatkui viel‰ sittenkin, kun ei mit‰‰n vastustusta ollut. Ja tunnin kuluttua ei tuosta kymmentuhantisesta miesjoukosta ollut j‰ljell‰ kuin satakunta n‰‰ntynytt‰ olentoa — loput makasivat tuolla aavalla lumikent‰ll‰ silvottuina, kuolleina ja haavoitettuina…

Mutta lumimyrsky yltyi yh‰ hirvitt‰v‰mm‰ksi. Tuntui aivan kuin se olisi tahtonut n‰ytt‰‰, ettei ihmisten esiinloihtima myrsky voi vet‰‰ sille vertoja… L‰heisest‰ mets‰st‰ kuului peloittava ryske — ja ulkona tasangolla ulvoi niin raivoisasti ja villisti kuin lukematon parvi n‰lk‰isi‰ j‰ttil‰ispetoja…

Kun miinat r‰j‰htiv‰t, paiskasi ilmanpaine h‰net maahan, vaikka he olivat r‰j‰hdyksest‰ verraten kaukana. Syv‰, pehme‰ lumihanki esti kuitenkin loukkaantumasta.

Puoliksi pˆkertyneen‰ h‰n aukaisi silm‰ns‰ ja huomasi vieress‰‰n vaaleaverisen toverinsa, joka puhdisti lunta kasvoiltaan.

He alkoivat juosta poisp‰in ja havaitsivat, ett‰ suuri joukko seurasi heit‰. Heid‰n takanaan kuului huutoja ja avunpyyntˆj‰, mutta niihin he eiv‰t kiinnitt‰neet huomiota — he vain juoksivat. Heid‰n rintansa korisi, hiki vuoti virtanaan ja he olivat n‰‰ntym‰isill‰‰n, mutta poisp‰in, poisp‰in tuosta kauhun paikasta! Miehi‰ kaatui alinomaa heid‰n takanaan; pikatykin ammukset lensiv‰t ulvoen heid‰n p‰‰ns‰ vierest‰, toisinaan r‰j‰hti srapnelli heid‰n yl‰puolellaan, luodit l‰vistiv‰t heid‰n risaiset vaatteensa, he saivat naarmuja — mutta aivan kuin ihmeen kautta he molemmat olivat yh‰ hengiss‰, vaikka heid‰n joukkonsa oli huvennut muutamaan kymmeneen.

He juoksivat siten kauan — niinkuin olisivat muka voineet p‰‰st‰ luoteja pakoon! Mutta lopulta heid‰n ruumiinsa valtasi aivan kuin juopuneen lamaannus ja nyt he laahustivat eteenp‰in aivan hiljaa.

Silloin l‰heni taas kummallinen vinkuna — ja aivan kuin j‰ttil‰isviikatteen kaatamana he kaikki suistuivat maahan; konekiv‰‰rin tuli oli osunut heid‰n pieneen joukkoonsa. Jotkut tulivat l‰vistetyiksi useista kohdin ja kuolivat ‰‰nt‰ p‰‰st‰m‰tt‰… H‰nest‰ itsest‰‰n tuntui, ett‰ jokin pisti h‰nt‰ hiukan s‰‰reen. Mutta vaikka h‰n kuinka olisi ponnistellut, h‰n tuli yh‰ heikommaksi, tykkien jyrin‰ ja myrskyn kohinakin lakkasi v‰hitellen kuulumasta, ja h‰n kaatui suulleen lumeen…

H‰nell‰ oli kummallinen ahdistava tukehtumisen tunne, mutta h‰n ei vain voinut her‰t‰. Jokin tuntui painavan h‰nt‰, kuristavan h‰nt‰ kurkusta; h‰n ponnisti kaikki voimansa ja nosti p‰‰t‰‰n.

Lumi hajaantui h‰nen p‰‰lt‰‰n, h‰n kuuli lumimyrskyn pauhun — eik‰ muuta. Heikosti voihkaisten h‰n vaipui uudelleen maahan — jalasta oli niin oudosti rep‰issyt…

V‰hitellen h‰n huomasi, ett‰ jalat ja k‰det olivat niin kankeat ettei niit‰ voinut liikuttaa. Jonkinmoinen vaisto kuiskasi, ett‰ h‰nt‰ uhkasi kuolema ja t‰m‰ h‰m‰r‰ tunne pakotti h‰net taas ponnistamaan kaikki voimansa — ja h‰nen onnistui taas nostaa p‰‰t‰‰n.

Ep‰selv‰sti h‰n n‰ki, ett‰ h‰nen vierell‰‰n makasi joku olento pitk‰ll‰‰n — ja lumi t‰m‰n rinnan kohdalla oli aivan punaista. Hiukan kauempana istui lumessa h‰nen toverinsa huojutellen hiljaa ruumistaan ja kannattaen toisella k‰dell‰ toista — ja h‰nen hampaansa kalisivat kuuluvasti.

Myrsky ulvoi yht‰ rajuna, kokonaiset lumijoukot tuntuivat vyˆryv‰n heid‰n ylitseen. Ja alkoi h‰m‰rt‰‰.

Pitk‰n ajan kuluttua h‰n taas vaivalloisesti k‰‰nsi p‰‰t‰‰n toverinsa puoleen ja sopersi:

— Miss‰ lienee l‰‰kint‰osasto…?

T‰m‰ k‰‰nsi hiukan lakitonta p‰‰t‰‰n ja h‰nen vaalea, pitk‰ tukkansa oli aivan lumessa; h‰nen leukansa vapisi kauan suonenvedonomaisesti, mutta vihdoin h‰n ‰nkytti:

— Ei ole mit‰‰n l‰‰kint‰osastoa…

— Eikˆ?

— Ei mit‰‰n — kaikki hukkuu lumeen…

Ja niinkuin puhuminen olisi vienyt h‰nelt‰ viimeisetkin voimat, h‰n retkahti sel‰lleen syv‰‰n lumeen — ja vihaisesti s‰histen alkoi myrsky peitt‰‰ h‰nen kasvojaan.

Hetken kuluttua h‰n ‰hkyi kuin tukehtumaisillaan:

— J‰‰n lumen alle … nosta p‰‰t‰ni…

Kummallinen tuska puristi toverin syd‰nt‰, kuullessaan

tuon tukehtuneen ‰‰nen. H‰n ei tuntenut lainkaan sit‰ kamalaa, sodan k‰rsimyksiss‰ syntynytt‰ itsekkyytt‰, joka k‰skee pit‰m‰‰n huolta vain itsest‰‰n. H‰n muisti vain, ett‰ he olivat yhdess‰ lapsena leikkineet, yhdess‰ kasvaneet ja t‰m‰ voimakkaampi, juro toveri oli lukemattomat kerrat auttanut h‰nt‰ — kerran pelastanut h‰nen henkens‰kin. ƒ‰rimm‰isin ponnistuksin h‰n ryˆmi toverinsa luokse ja koetti nostaa h‰nt‰ istualleen, mutta jalasta viilsi niin kovasti, ett‰ h‰nen t‰ytyi luopua yrityksest‰‰n. H‰n kopeloi vain j‰hmettyneill‰ k‰sill‰‰n lunta toisen kasvoilta — eik‰ kumpikaan puhunut mit‰‰n.

Pitk‰n ajan kuluttua kuului jostakin l‰helt‰ heikko, vapiseva ‰‰ni:

— Auttakaa, veljet … kuolen…

H‰n tunsi, ettei voinut tehd‰ mit‰‰n, eik‰ vastannut. Pari kertaa kuului viel‰ sama ‰‰ni entist‰ heikompana — ja sitten se vaikeni, ainiaaksi…

Pimeys muuttui yh‰ sakeammaksi — ei n‰hnyt en‰‰ v‰h‰‰k‰‰n eteens‰.

— Auttakaa! Auttakaa! kuului myrskyn ulvonnan yli kauhea huuto.

Ja niinkuin tuo avunhuuto ‰kki‰ olisi lenn‰tt‰nyt onnettomien mieleen heid‰n hirmuisen asemansa, alkoi kaikkialta kuulua samanlaisia huutoja. Toiset olivat viel‰ lujia ja l‰pitunkevia, toiset k‰heit‰ ja vapisevia — ja jotkut olivat niin heikkoja kuin olisi se ollut heid‰n viimeinen huutonsa.

— Auttakaa … auttakaa!

H‰n oli t‰ll‰ sotaretkell‰ n‰hnyt ja kuullut paljon sellaista, jota h‰n ei ollut uneksinutkaan maailmassa olevan — mutta mit‰‰n niin kauhistavaa kuin nuo huudot h‰n ei viel‰ koskaan ollut kuullut. Ensin h‰n luuli sen johtuvan siit‰ ett‰, ett‰ ne kuuluivat niin ep‰selvin‰ ja katkonaisina myrskyn pauhusta. Mutta kun h‰n kuunteli tarkempaan, kuvastui niiss‰ jotakin, joka tarttui h‰neenkin — niinkuin suuri rautainen koura olisi tarttunut h‰nen syd‰meens‰ ja pusertanut sit‰ kokoon. H‰n k‰sitti nyt vasta — niinkuin monet muutkin — ett‰ heid‰n kaikkien, haavoittuneiden ja n‰lkiintyneiden t‰ytyy kuolla t‰nne — hautautua lumeen. Tiet‰m‰tt‰ mit‰ teki, h‰nkin alkoi ‰kki‰ huutaa kaikin voimin:

— Auttakaa! Auttakaa!

Koko tuo myrsky‰v‰, sysimusta kentt‰ tuntui her‰‰v‰n el‰m‰‰n — kaikkialta kuului voihketta, ulinaa ja ep‰selvi‰ katkonaisia huutoja:

— Auttakaa, jumalan t‰hden!

— Me kuolemme! Kuolemme!

Niin sanoin kuvaamaton h‰t‰ ja kuolemankauhu kuvastui noissa huudoissa, kuin olisi huutajia parhaillaan hiipien l‰hestynyt jokin hirve‰ olento ojennellen jo pitki‰ karvaisia raajojaan kuristaakseen, tukehduttaakseen heid‰t…

Ja sellainen olikin… Lumi, valkea puhtoinen lumi oli muuttunut tuollaiseksi hirmuolennoksi. Se kohosi yh‰ tunkeutuen kaikkialle. Se kohosi kohoamistaan uhaten haudata heid‰t syvyyteens‰. He taistelivat sit‰ vastaan ep‰toivon vimmalla; he k‰hmiv‰t murskattuine, kohmettuneine raajoineen ylˆsp‰in kuin kummalliset kovakuoriaiset — ja voihkivat yht‰ mittaa huuto huudolta heikkenev‰ll‰ ‰‰nell‰:

— Auttakaa! Auttakaa!

Mutta kaikki oli turhaa. Tuulikin puhalsi aivan vihollisen taholta, joten hek‰‰n eiv‰t kuulleet mit‰‰n. Ja lumi oli niin tavattoman pehme‰t‰ ja upottavaa, he j‰iv‰t yh‰ syvemm‰lle — se tuntui nielev‰n heid‰t armotta kuin pohjaton, vetel‰ suo…

H‰nen toverinsa makasi jo liikkumattomana; h‰n oli luultavasti mennyt tainnoksiin ja h‰nen kasvonsa olivat kokonaan peittyneet lumeen.

Selitt‰m‰tˆn h‰t‰ valtasi h‰net. H‰nest‰ tuntui, ett‰ jos toveri nyt kuolee, on h‰nkin auttamattomasti hukassa. Sen t‰hden h‰n ep‰toivoisesti alkoi kaapia lunta toverin kasvoilta, hieroa h‰nen k‰si‰‰n ja hokea k‰he‰sti:

— Her‰‰ … nouse! — Sin‰ kuolet…

Pitk‰n aikaa ponnisteltuaan vaalea mies sai vihdoin kuiskatuksi:

— J‰seneni eiv‰t liiku en‰‰

Ja omituinen, tyls‰ alistuminen kuvastui tuossa v‰syneess‰, j‰hme‰ss‰ ‰‰ness‰.

Toinen koetti nostaa h‰net istualleen, mutta h‰nen omaa jalkaansa alkoi viillell‰ niin, ett‰ kaikki muuttui mustaksi. Mutta kaiket aikaa ulvoi myrsky ja sen pauhinasta kuuluivat yh‰ nuo syd‰nt‰s‰rkev‰t, v‰hitellen heikkenev‰t huudot — niinkuin haaksirikkoisten, jotka kauan ovat uineet kylm‰ss‰ vedess‰ ja nyt alkavat toinen toisensa j‰lkeen vajota aaltoihin…

Ja jyrkk‰n‰ vastakohtana n‰ille tuskanhuudoille kuului taas h‰nen toverinsa tyyni, j‰hmettynyt ‰‰ni:

— Vie terveisi‰ … jos viel‰ kotiin p‰‰set..

— Emme kukaan en‰‰ p‰‰se milloinkaan kotiin, kuului h‰nen suustaan valittavasti.

H‰nen mieleens‰ muistui koti — h‰nen nuori vaimonsa, lapsensa … kaikki. Ja ‰kki‰ h‰n, t‰ysikasvuinen, karaistunut mies, alkoi rajusti nyyhkytt‰‰…

Hetken kuluttua h‰n alkoi taas ep‰toivoisesti hieroa toverinsa k‰tt‰ — toinen olikin j‰‰tyneen veri- ja lumisohjun peitossa — ja puhui h‰t‰isesti:

— Nouse, nouse … hautaudut…

H‰n hieroi yh‰ — ja vihdoin toinen aukaisi silm‰ns‰ niinkuin olisi ollut tainnoksissa ja kysyi:

— Mit‰ nyt? Miss‰ olen?

— J‰‰t lumen alle…

— Vai niin, h‰n sanoi taas k‰he‰ll‰, v‰linpit‰m‰ttˆm‰ll‰ ‰‰nell‰, niinkuin asia ei olisi h‰nt‰ lainkaan koskenut. Ja h‰n lis‰si hiljaa:

— Kutka huutavat?

— Haavoittuneet…

— Niin — nyt muistan.

Hammasta purren h‰n nosti toverinsa kankeata ruumista ja sai h‰net vihdoin istumaan. Sitten h‰n ryˆmi suurella vaivalla t‰m‰n taakse — ja he asettuivat istumaan sel‰t vastakkain.

Mutta myrsky raivoaa yh‰ — eiv‰tk‰ huudot lakkaa … heikkenev‰t vain…

H‰nen poskensa on myrsky‰ vasten ja h‰nen korvansa ja kaulansa tunkeutuvat t‰yteen lunta — se sulaa v‰hitellen ja j‰‰kylm‰ vesi valuu alas h‰nen ihoansa myˆten.

Mutta pian h‰n alkaa aivan kuin tottua siihen, korvia ja kasvoja ei en‰‰ palele niin paljon — ja h‰nen ruumiinsa lakkaa v‰risem‰st‰. Jonkinmoinen tyls‰ uneliaisuus valtaa h‰net. Ja kummakseen h‰n huomaa, ett‰ h‰nen ‰‰nens‰ on muuttunut samanlaiseksi kuin toverinkin.

— Miten voit?

— Tuntuu, kuin toinen k‰si… olisi poissa, vastaa toveri niin hitaasti, kuin olisi h‰nen tavattoman vaikea lausua noita yksinkertaisia sanoja.

He istuvat yh‰ kauan, kauan — ja myrsky ulvoo. Lumi kohoaa yh‰ ylemm‰ksi — se nousee vyˆt‰isille, rintaan, kaulaan, leukaan… Kaikki k‰sitys ajasta h‰ipyy; mit‰‰n ajatusta ei h‰nen p‰‰ss‰‰n en‰‰ ole — aivotkin tuntuvat kuin j‰‰tyneilt‰… Ruumis on muuttunut kummallisen tunnottomaksi ja vain ep‰m‰‰r‰isesti h‰n kuulee viel‰ muutamia k‰heit‰, yh‰ heikkenevi‰ ‰‰ni‰:

— Auttakaa … auttakaa!

H‰n ponnistaa koko tahdonvoimansa p‰‰st‰kseen tuosta tyls‰st‰ uneliaisuuden tilasta. Ja tuijottaen pimeyteen, onnistuu h‰nen vihdoin hiljaa ja kankeasti sopertaa:

— Nukutko?

Ei vastausta. Toverin ruumis tuntuu kankealta kuin puu. Ja sitten vasta h‰n huomaa, ettei t‰m‰ en‰‰ hengit‰…

Puistattava kauhu ja yksin‰isyyden tunne valtaa h‰net… N‰inkˆ h‰nkin kuolee? Eikˆ tule apua…? Ja aivan h‰nen tahtomattaan kohoaa h‰nen kurkustaan kummallisena, vieraana korinana:

— Apua … apua! Kuolen…

H‰n ei tied‰, mit‰ pit‰isi tehd‰, mutta h‰nen kangistunut, kuolemaa kammoava ruumiinsa ponnistelee suonenvedonomaisesti — aivan kuin tahtoisi riuhtaista itsens‰ irti kuoleman raudanlujasta otteesta… Ja h‰n horjahtaa sel‰lleen lumeen.

H‰nen p‰‰ns‰ uppoaa lumeen, h‰n haparoi k‰sill‰‰n kuin sokea… H‰nen p‰‰ns‰kin kohoaa pari kertaa, ja silloin tunkeutuu kurkusta koriseva ‰‰ni kuin kuolonkorahdus… Mutta p‰‰ vajoaa uudelleen lumeen — ja raivoisasti ja voitonriemuisesti s‰histen myrsky t‰ytt‰‰ syvennyksen muutamassa sekunnissa.

H‰n ponnistelee viel‰kin, mutta h‰nen voihkinaansa ei en‰‰ kuulu — h‰n peittyy yh‰ syvemm‰lle, syvemm‰lle…

Ja h‰nest‰ tuntuu, ett‰ harmaa j‰ttil‰isolento ryˆmii hitaasti h‰nen p‰‰lleen; sen raudanraskas ruumis musertaa h‰net — ja suuret, j‰‰kylm‰t sormet alkavat kuristaa h‰nen kurkkuaan… H‰n ei jaksa en‰‰ huutaa…

Mutta myrsky pauhaa sysimustassa yˆss‰. Vain silloin t‰llˆin kuuluu heikko avunhuuto.

Aamupuolella nekin vaikenevat…

Kaksi p‰iv‰‰ myrsky raivosi samalla voimalla. Mutta kolmantena yˆn‰ se taukosi — ja aamulla on kirkas auringonpaiste.

Viholliset kˆmpiv‰t peitetyist‰, miltei umpinaisista juoksuhaudoistaan.

Upseerit tarttuvat kiikareihinsa…

Laaja lakeus on aivan sile‰. Se hohtaa auringon loisteessa h‰ik‰isev‰n‰ ja kimaltelevana kuin olisi siihen kylvetty miljoonittain pieni‰ jalokivi‰. Mit‰‰n muuta ei n‰y…

Silloin keksii er‰s nuori upseeri kaukana lumella pienen pisteen. Kiikarit ojentuvat sit‰ kohden — ja silloin huomataan ett‰ se on taivasta kohti kohotettu nyrkki…

Samassa lent‰‰ lakeuden yli laiskasti muutamia korppeja — ja niiden k‰he‰ vaakkuna muistuttaa kuolevien viimeisi‰ korahduksia…

Multa vihollisetkaan eiv‰t viel‰ tied‰, ett‰ tuon loistavan, valkean peitteen alla lep‰‰ kymmenentuhatta ihmist‰…

JOULU

Pieni talonpoikaistalo oli aivan t‰ynn‰ haavoittuneita. Kaksi nuorta l‰‰k‰ri‰ teki tyˆt‰‰n kuumeisella kiireell‰ — heid‰n valkeat esiliinansa olivat ylt'yleens‰ veress‰, ja hiki helmeili heid‰n otsallaan. Mutta he eiv‰t voineet ajatella hetkenk‰‰n lepoa, sill‰ yht‰ mittaa tuotiin lis‰‰ haavoittuneita, jotka voihkivat, valittivat ja rukoilivat heikolla, korisevalla ‰‰nell‰ apua. Ja hiukan edemp‰n‰ jyrisiv‰t tykit jatkuvasti, niin ett‰ koko rakennus vapisi perustuksiaan myˆten.

Er‰‰ss‰ nurkassa lojui keski-ik‰inen sotilas, jonka rinnan kranaatinsirpale oli halkaissut, niin ett‰ kylkiluut pistiv‰t esiin. Oljet h‰nen allaan olivat kokonaan veress‰, h‰n ‰hkyi raskaasti ja h‰nen kasvonsa olivat kuolonkalpeat. Kun er‰s l‰‰kint‰mies n‰ki h‰nen sinert‰vien huuliensa liikkuvan, h‰n meni haavoittuneen luokse ja kuuli miten t‰m‰ k‰he‰sti ja katkonaisesti kuiskasi:

— Pienet … lapsi raukkani…

N‰m‰ olivat h‰nen viimeiset sanansa, sill‰ heti sen j‰lkeen h‰n heitti henkens‰.

Ja h‰nen taskustaan lˆytyi seuraava kirje.

"Rakkaani!

Kirjoitit minulle, ett‰ pienokaisemme ovat sairastuneet tulirokkoon. Voi rakas, kun he eiv‰t vain kuolisi … etkˆ sin‰ voisi jotakin…? Kas niin, nyt min‰ alan taas lˆrpˆtell‰ — eth‰n sin‰ mit‰‰n muuta voi kuin odottaa. Niin, koeta sent‰‰n hankkia jostakin maitoa, ett‰ lapsiparat saisivat sit‰ juoda, kun p‰‰sev‰t sairaalasta. Kyll‰ ne kumminkin siell‰ laihtuvat … pikku raukat. Ja koeta puhua, vakuuttaa, ett‰ min‰ kyll‰ maksan kaikki, kun p‰‰sen sodasta ja saan taas tyˆt‰. No, kyll‰ sin‰ sen ymm‰rr‰t itsekin…

Kirjoitan t‰t‰ sairaalassa, sill‰ olen ollut v‰h‰n kuumeessa. Nyt olen jo aivan terve, mutta kun saan olla viel‰ kaksi p‰iv‰‰ sairaalassa, niin kirjoitan sinulle oikein perinpohjin, miten me ampumahaudoissa joulua vietimme — niin, min‰ en voi olla kirjoittamatta! Se oli niin kummallinen joulunvietto. Juuri sen t‰hden on meid‰t siirretty kokonaan toisaalle — ja parempi onkin…

Jouluaaton vastaisena yˆn‰ olisin saanut lev‰ht‰‰, mutta vihollisen onnistui ampua s‰p‰leiksi valonheittimemme ja me jouduimme kaikki seisomaan koko yˆn ampumahaudassa. Ja kun yht‰ mittaa tuijottaa pimeyteen odottaen milloin vihollinen sen turvissa hyˆkk‰‰ kimppuun hirveine k‰sikranaatteineen — niin sit‰ ei tahdo voida kest‰‰; tavan takaa on kuulevinaan salaper‰isi‰ ‰‰ni‰, hiipivi‰ askeleita — ja koko ruumis alkaa vavista. Ja kun ne ‰kki‰ suuntaavat valonheittimiens‰ sokaisevan tulen vasten silmi‰ — niin pimeyteen tottuneet silm‰t muuttuvat joksikin aikaa aivan umpisokeiksi…

Mutta viholliset odottivat kai meid‰n hyˆkk‰yst‰mme, kun ei valonheittimemme toiminut — ja mit‰‰n hyˆkk‰yst‰ ei tapahtunut kummaltakaan puolelta.

Sin‰ et voi aavistaa, miten v‰synyt olin, kun viimein aamu koitti, ja minun vuoroni oli lev‰ht‰‰ — tuskin pysyin jaloillani. Olin valvonut niin monta yˆt‰ — ja sitten sellainen j‰nnitys. Kˆmmin ampumahaudan penkereen taa, k‰‰rin likaisen huovan ymp‰rilleni ja vaivuin uneen.

Kuinka kauan olin nukkunut, en tied‰, mutta min‰ olin seisovinani ampuma-aukolla ja koetin ampua — mutta kiv‰‰ri ei lauennut… Minulle tuli hirve‰ tuska, sill‰ vihollinen l‰heni hurjaa vauhtia, s‰rkien esteet tielt‰‰n — niiden pistimet kiilsiv‰t jo aivan l‰hell‰… Tykit jyrisiv‰t, srapnellit r‰j‰hteliv‰t taukoamatta, ja min‰ kyyristyin aina vaistomaisesti — eik‰ kiv‰‰rini lauennut…

Silloin potkaistiin s‰‰reeni, ja min‰ kuulin h‰t‰isen h‰lytyshuudon:

— Viholliset hyˆkk‰‰v‰t!

Mit‰‰n k‰sitt‰m‰tt‰ hyp‰hdin puolipˆkertyneen‰ seisoalleni, mutta vaivuin uudelleen maahan — jalkani olivat aivan kangistuneet kylm‰st‰. Samassa r‰j‰hti srapnelli kohdallani ja luodit lensiv‰t ilke‰sti vinkuen korvieni ohi; silloin laahasin itseni ampuma-aukolle, jossa kiv‰‰rini oli valmiina ja aloin konemaisesti ampua.

Sitten huomasin vihollisetkin, jotka l‰heniv‰t ‰‰nettˆmin‰, hurjasti juosten. Mutta kun ne ehtiv‰t esteidemme luokse ja alkoivat rikkoa niit‰, aloittivat kaikki konekiv‰‰rimme ja pikatykkimme niin huumaavan metelin, ettei omaa kiv‰‰rinlaukaustaan kuullut lainkaan — ja viholliset kaatuivat maahan kuin suunnattoman j‰ttil‰isluudan lakaisemina…

Hetken kuluttua kentt‰ oli aivan t‰ynn‰ kaatuneita. J‰ljell‰ olevat l‰htiv‰t pakoon juosten, kaatuillen — ja haavoittuneet alkoivat ryˆmi‰ hitaasti kuin suuret kravut omia ampumahautojaan kohden.

Taisin olla viel‰kin puoleksi unessa; tunsin vain jotakin ep‰m‰‰r‰ist‰ vihaa noita kirottuja kohtaan, jotka eiv‰t antaneet milloinkaan nukkua… Min‰ t‰ht‰sin ja laukaisin mink‰ suinkin ehdin pakenevien j‰lkeen. Er‰skin pitk‰ mies oli tarttunut piikkilankoihin ja ponnisteli p‰‰st‰kseen irti. Min‰ t‰ht‰sin h‰nt‰ rintaan ja laukaisin — ja n‰in vahingoniloissani, miten h‰n vaipui alas, sytkytteli hetken ja sotkeutui yh‰ pahemmin… Ammuin viel‰kin noita kˆmpivi‰ olentoja kohden — kunnes ‰kki‰ huomasin ammuskelevani yksin.

Ilke‰ tunne l‰ik‰hti rinnassani, ja min‰ aivan kuin her‰sin. Useimmiten n‰et annettiin haavoittuneiden ryˆmi‰ takaisin; vain toisinaan, kun emme olleet pitk‰‰n aikaan saaneet nukkua, ja meill‰ oli kova vilu ja n‰lk‰ — ammuimme raivoisasti niin kauan kuin yksikin liikkui…

Nyt vasta huomasin, ett‰ ruumiini v‰risi vilusta ja hampaat kalisivat suussani. Ja ymp‰rill‰ni n‰in toverien k‰‰riv‰n huovan ymp‰rilleen, laskeutuvan maahan ja kiertyv‰n kummalliseen mykkyr‰‰n — ik‰‰n kuin v‰syneet, vilusta v‰risev‰t koirat… Eik‰ heid‰n harmaankalpeilla, likaisilla kasvoillaan n‰kynyt muuta ilmett‰ eik‰ ajatusta, kuin: jospa saisi nukkua…

Min‰ yritin myˆs nukkua, mutta kylmyys oli k‰ynyt aivan siet‰m‰ttˆm‰ksi. Vatsassani kurni n‰lk‰ ja minulla oli viel‰ hiukan leip‰‰kin j‰ljell‰, mutta oli niin kylm‰, ettei haluttanut ruveta edes syˆm‰‰n. Kummallinen tylsyys ja v‰linpit‰m‰ttˆmyys tuntui vain levi‰v‰n koko olemukseen kuin tuhoisa myrkky. Vihollinen jatkoi tykistˆtaistelua ja kranaatit r‰j‰hteliv‰t lakkaamatta, mutta sek‰‰n ei en‰‰ vaikuttanut.

Mutta ilta ja yˆ olivat unohtumattomat.

Ensin sattui sellainen onnellinen tapaus, ett‰ saimme tuoretta lihaa ja kokkimme valmisti lihakeittoa. On mahdotonta kuvailla, miten hyv‰lt‰ se maistui… Me emme olleet moneen p‰iv‰‰n saaneet mit‰‰n l‰mmint‰ — ja nyt me hˆrpimme tuon keiton aivan tulikuumana. Min‰kin poltin kieleni … mutta miten se l‰mmittik‰‰n! Kylmyys ja tylsyys h‰lveni; me tunsimme itsemme aivan virkistyneiksi — aloimme jo keskustellakin, vaikkemme pariin p‰iv‰‰n olleet vaihtaneet sanaakaan.

Mutta kyll‰ me olimme kurjan n‰kˆisi‰! Silm‰t olivat vajonneet syv‰lle p‰‰h‰n, kasvot likaiset, ajamaton parta kuin jokin m‰d‰ntynyt rukiins‰nki. Ei tehnyt mieli katsella toisiaan.

— Nyt on siis joulu, sanoi joku hiljaa ja tuossa ‰‰ness‰ v‰reili kummallinen alakuloisuus.

Kukaan ei vastannut. Kuului vain joitakin tukahdutettuja huokauksia. Minutkin valtasi niin painostava tunne — niinkuin hartioitani olisi painanut ‰‰retˆn taakka… Minusta tuntui kuin olisin n‰hnyt, miten pienokaisemme itkev‰t ik‰viss‰‰n kolkossa sairashuoneen salissa — ja sin‰ istut yksin kotona…

— Kas — aurinko!

Tuo huudahdus her‰tti taas meid‰t mietteist‰mme. Aurinko, joka ei moneen p‰iv‰‰n ollut kertaakaan n‰ytt‰ytynyt, oli todellakin tyˆnt‰nyt pilvet syrj‰‰n ja heitti meihin viimeisen punahehkuisen katseensa… Taivas oli punertava, pilvet hohtivat kuin suunnattoman, kaukaisen tulipalon liekit, ja koko maailma n‰ytti ruusunv‰riselt‰ tuossa kummallisessa valossa. Me katsoimme sanattomina, miten aurinko hitaasti suurena, purppuranpunaisena vaipui kaukaisten metsien taakse. Ja taaskin meid‰n ajatuksemme lensiv‰t kauas kotipuolen lauhkeihin kes‰iltoihin — emmek‰ huomanneet, ennen kuin oli miltei pime‰.

ƒkki‰ her‰tti minut ajatuksistani laulu. Me hyp‰hdimme ylˆs, sill‰ se oli jotakin tavatonta: vihollisten ampumahaudoista kuului vanha, meillekin tuttu joululaulu…

Miten kummalliselta kaikki tuntuikaan! Kuu oli noussut, ja sen kalpeassa valossa v‰lkkyiv‰t vihollisten piikkilankaesteet kuin hopeiset verkot … maisema n‰ytti aivan satumaiselta tuossa vihre‰ss‰ valossa. Ilma oli aivan tyyni ja laulu kuului yh‰ selvemmin — niin surullisena ja alakuloisena kuin olisivat he siihen tahtoneet saada kaiken ik‰v‰ns‰, kaipuunsa, rakkautensa, ja lenn‰tt‰‰ sen kauas kotiin…

Me seisoimme kuin lumottuina kuunnellen tuota vanhaa, tuttua laulua — ja monen silmiss‰ kimmelsi kyynel. ƒkki‰ muutamat meik‰l‰iset yhtyiv‰t siihen omalla kielell‰mme ja hetken kuluttua lauloimme kaikki.

Silloin nostettiin vihollisten ampumahautojen valleille useita sytytettyj‰ joulukuusia ja heid‰n miehens‰ kiipesiv‰t niiden ymp‰rille ja taas kajahti sielt‰ laulu; se oli meille tuntematon, mutta me kuuntelimme sit‰ henke‰ pid‰tt‰en.

Mutta viel‰ uskomattomampaa tapahtui: vihollisten puolelta l‰hti kolme upseeria meit‰ kohden. Aivan kuin sanattomasta sopimuksesta l‰hti meilt‰kin kolme nuorta upseeria heit‰ vastaan. Me kiipesimme kaikki valleille ja seurasimme j‰nnittynein‰ noiden kuuden miehen l‰henemist‰. Ja kun he valonheittimien valossa n‰kyiv‰t kauan puristavan toistensa k‰tt‰, silloin me taputimme k‰si‰mme kuin lapset ja huusimme jotakin sanoin kuvaamattoman liikutuksen ja innostuksen valtaamana — mit‰ me huusimme, sit‰ en viel‰ nytk‰‰n muista…

Jonkin vastustamattoman voiman pakottamana me nousimme ja l‰hdimme vihollisia kohden — ja he tekiv‰t samoin. Me katkoimme useita aukkoja piikkilankaesteisiin, jotta olisimme p‰‰sseet nopeammin perille.

Minusta se oli el‰m‰ni suurin hetki, kun valonheittimien h‰ik‰isev‰ss‰ valossa n‰in tuon suuren aseettoman vihollisjoukon l‰henev‰n. He n‰yttiv‰t olevan aivan samanlaisia kuin mekin: laihoja, partaisia, r‰‰syisi‰… Ja min‰ luulen, ett‰ meid‰t valtasi sama tunne: me tunsimme kaikki olevamme

ihmisi‰.

Min‰ olin miltei etummaisena ja muistan aivan selv‰sti, miten minua kohden tuli er‰s vihollissotilas. H‰n oli hiukan pitempi ja vanhempi kuin min‰ ja kulki pitkin, j‰ykin askelin. Kun min‰ n‰in h‰nen kalpeat, liikuttuneet, ryppyjen uurtamat kasvonsa ja ajamattoman partansa ja tartuin h‰nen suureen, k‰ns‰iseen k‰teens‰, valtasi minut voimakas mielenliikutus; min‰ tunsin h‰nt‰ kohtaan kummallista hellyytt‰. Aivan kuin h‰n olisi ollut vanhempi, paljon k‰rsinyt veljeni, joka oli palannut vierailta mailta… Min‰ en voinut sanoa sanaakaan, puristin vain tuota tyˆss‰ kovettunutta k‰tt‰ ja kasvoni painuivat h‰nen olkap‰‰t‰‰n vasten — ja h‰nenkin silmiss‰‰n oli kyyneleit‰.

H‰n osasi kielt‰mme ja min‰ sain tiet‰‰, ett‰ h‰n oli kivityˆmies er‰‰lt‰ suurelta vuoriteollisuusseudulta. Kun ilmoitin h‰nelle olevani myˆs kivimies, valaisi omituisen kaunis hymy h‰nen karkeita piirteit‰‰n.

— Onko teill‰ perhett‰? — kysyin min‰ hetken kuluttua.

Sanaa sanomatta h‰n otti poveltaan valokuvan ja ojensi sen minulle. Valonheittimien valossa n‰in kuvassa miehen ja naisen, ymp‰rill‰‰n viisi kaunista lasta — nuorinta, noin 3-vuotiasta poikaa piti mies syliss‰‰n ja katsoi hymyillen pienokaiseen.

Katsahdin h‰neen h‰mm‰styneen‰. Oliko mahdollista, ett‰ tuo komea, viel‰ nuorekas mies oli sama kuin edess‰ni seisova parrakas, laiha, kuoppasilm‰inen…? H‰n n‰ytti k‰sitt‰v‰n katseeni ja hymyili alakuloisesti — ja taas min‰ tunsin tuon oudon hellyyden sielussani… Min‰ n‰ytin h‰nelle vuorostani sinun ja lastemme kuvat ja h‰n katseli niit‰ liikuttuneena.

Kaikkialla ymp‰rill‰mme n‰kyi miehi‰, jotka liikutuksen valtaamina puristivat toistensa k‰tt‰, kuului murteellista puheensorinaa — ja hyvin he n‰kyiv‰t toisiaan ymm‰rt‰v‰n. Er‰s nuori meik‰l‰inen syleili nyyhkytt‰en vanhaa vihollissotilasta — lieneekˆ t‰m‰ muistuttanut ulkon‰ˆlt‰‰n h‰nen kuollutta is‰‰ns‰…?

Miltei kaikki antoivat pieni‰ lahjoja toisilleen. Me tosin emme voineet antaa muuta kuin tupakkaa, mutta me saimme suklaata, marmeladia, pieni‰ esineit‰… Minunkin uusi yst‰v‰ni otti taskustaan ison, hopeapaperiin k‰‰rityn suklaapalasen ja ojensi sen minulle. Puoliv‰kisin sain h‰net ottamaan siit‰ pienen osan — ja minua h‰vetti, kun en voinut antaa h‰nelle muuta kuin v‰h‰n tupakkaa…

Er‰s nuori vihollisluutnantti ilmoitti meid‰n kielell‰mme, ett‰ heid‰n t‰ytyy ruveta hautaamaan kuolleitaan — ja aivan kuin yhdest‰ suusta kuului meid‰n puoleltamme moni‰‰ninen huuto:

— Me autamme teit‰!

He toivat lapioita ja paareja ja alkoivat heti kaivaa hautaa, ja me rupesimme auttamaan kuolleitten kantamisessa.

Olimme jo tuoneet monta kuollutta ja yhden vaikeasti haavoittuneen, kun l‰henin yksin meid‰n piikkilankaesteit‰mme ja huomasin siell‰ er‰‰n pitk‰n olennon miltei riippumassa piikkilangoissa…

Kylm‰ v‰ristys puistatti ruumistani… T‰m‰ oli minun ampuma-aukkoni kohdalla ja — niin, min‰ tunsin h‰net: min‰ olin p‰iv‰ll‰ ampunut h‰nt‰…

H‰n oli viel‰ aivan nuorukainen. Piikkilanka oli kiertynyt h‰nen ranteensa ymp‰rille, pitk‰t, ter‰v‰t piikit olivat kokonaan tunkeutuneet lihaan… H‰nell‰ oli pehme‰, vaalea tukka ja kauniit kasvot, ja kun min‰ vapisevin k‰sin koetin irroittaa h‰nt‰ — h‰n aukaisi siniset silm‰ns‰…

Se oli minulle hirve‰ hetki — h‰n oli siis koko p‰iv‰n kitunut piikkilangoissa kuolevana… H‰n ponnisteli kauan sanoakseen jotakin, h‰nen leukansa vavahteli suonenvedonomaisesti — mutta joka kerta kuului vain lyhyt korahdus ja veri pursui h‰nen suustaan. Minun ampumani luoti oli l‰vist‰nyt h‰nen rintansa.

Silloin huomasin h‰nen toisessa k‰dess‰‰n rypistyneen, veren tahraaman kirjeen ja hiukan tummia hiuksia — sidottuna punaisella nauhalla. Viimeisill‰ voimillaan h‰n nosti k‰tens‰ ja painoi tuon hiussuortuvan verisille huulilleen… Ja niinkuin se olisi antanut h‰nelle voimaa, h‰n ojensi ne minulle — ja sitten minun vihdoinkin onnistui kuulla h‰nen huuliltaan yksi ainoa, koriseva sana:

— Morsiamelleni…

Ojensin k‰teni, ottaakseni vastaan tuon surullisen lahjan, mutta h‰nen j‰‰kylm‰ k‰tens‰ oli j‰ykistyneen‰ puristunut niin lujaan nyrkkiin, ett‰ min‰ vain suuresti ponnistaen sain sen auki.

Toivon, ettei minun en‰‰ koskaan tarvitsisi kokea mit‰‰n sellaista — min‰ en kest‰isi sit‰ toista kertaa. Min‰ vapisin aivan kuin vilutautinen, vaikka hiki virtasi otsaltani. Tuntui aivan kuin olisin tappanut oman poikani… Ja miksi, mink‰ t‰hden olin h‰nt‰ ampunut…? Polttava tuska kouristi syd‰nt‰ni ja min‰ olisin tahtonut sovittaa jotenkin, jotenkin… Mutta mit‰‰n en voinut — kaikki oli myˆh‰ist‰.

ƒ‰ni, jota en ensin tuntenut omakseni, kuului k‰he‰sti rukoilevan:

— Anna anteeksi, anteeksi, anteeksi…

H‰nen kylm‰, j‰ykk‰ k‰tens‰ vavahti kerran ja h‰nen rintansa kohosi — niinkuin h‰n olisi koonnut ilmaa keuhkoihinsa sanoakseen jotakin… Mutta h‰n ei voinut sanoa en‰‰ mit‰‰n — veri vain tulvahti suusta… Ja h‰nen silm‰ns‰kin olivat jo niin himme‰t ja ilmeettˆm‰t… H‰n korahteli vain muutaman kerran — ja sitten h‰n oli liikkumaton.

Katsoin h‰nt‰ hetken ja sieluuni mateli outo vastustamaton kauhu…

Er‰s v‰‰peli kirjoitti kirjaansa kaikkien kaatuneitten nimet ja otti vastaan kotiinl‰hetett‰v‰t muistoesineet; h‰nelle annoin kirjeen ja hiussuortuvan.

— Kas vain… "Sulhanen" on kaatunut! sanoi v‰‰peli, katsellen kuollutta. Sitten h‰n lis‰si hiljaa ja alakuloisesti:

— Poika parka … mit‰h‰n ‰iti nyt sanoo…? Ja morsian…

Minusta tuntui, kuin olisi minua ruoskittu — ja minun t‰ytyi taas pyyhki‰ hike‰ otsaltani.

Suunnaton hauta oli valmis ja viholliset alkoivat latoa tovereitaan sen pohjalle. Ja me seisoimme ‰‰nettˆmin‰ vieress‰ ja katselimme… Liikkumattomat valonheittimet valaisivat niin kirkkaasti, ett‰ oli aivan yht‰ valoisaa kuin p‰iv‰ll‰kin.

Miten monenlaisia ruumiita siin‰ olikaan! Jotkut n‰yttiv‰t ummistuneine silmineen enemm‰n nukkuvilta kuin kuolleilta — luoti oli tappanut heid‰t silm‰nr‰p‰yksess‰. Toisten kasvot olivat kokonaan v‰‰ristyneet ja he tuijottivat eteens‰ hirveine, pyˆreine silmineen kuin aaveet… Joidenkin ruumiit olivat koukistuneet luonnottomasti ja heid‰n suunsa olivat kamalasti ammollaan aivan kuin olisivat viimeiseksi kiljaisseet vihlovan huudon… Muutamien kasvot olivat niin murskana, ettei heiss‰ ollut en‰‰ mit‰‰n inhimillist‰ — ja jotkut olivat kokonaan ilman p‰‰t‰. Ja pari kertaa kannettiin paareilla ja kaadettiin hautaan jotakin niin muodotonta ja kauheata, ett‰ useat katsojat k‰‰ntyiv‰t toisaalle tai peittiv‰t k‰dell‰‰n kasvonsa…

Niin — sinne heid‰t vain ladottiin… Kun yksi rivi oli t‰ynn‰, ladottiin toinen p‰‰lle, aivan samalla tavalla kuin rannikoilla suolataan kaloja. Min‰ huomasin joidenkin kantajien silmiss‰ kyyneleit‰ — lienev‰tkˆ kantaneet sinne velji‰‰n, sukulaisiaan, tai uskollisia tovereitaan…?

Mutta mit‰‰n he eiv‰t sanoneet. Hiljaisuutta h‰iritsi vain er‰‰n sotilaan ‰‰ni, kun h‰n laski kaatuneita sit‰ mukaa kuin heid‰t hautaan laskettiin. H‰nen yksitoikkoinen ‰‰nens‰ kuului, kunnes kaikki, hiukan yli viisisataa miest‰ olivat haudassa. — Pahasti haavoittuneet, kuolevat ja upseerien ruumiit oli viety pois heid‰n ampumahaudoilleen.

Yhdess‰ me heid‰t sinne peitimme. Ja pian oli sill‰ paikalla vain suuri, musta kumpu — niinkuin siihen olisi muokattu vain hyv‰ puutarhamaa…

Er‰s nuori luutnantti (ainoatakaan vanhempaa upseeria ei ollut mukana) astui kummun ‰‰reen, paljasti p‰‰ns‰ ja puhui jotakin heid‰n kielell‰‰n. Lieneekˆ lukenut rukouksen, sit‰ en tied‰, mutta kaikki me paljastimme p‰‰mme.

Pitk‰n aikaa seisoimme ‰‰nettˆmin‰. Ymp‰rill‰ vallitsi kuolemanhiljaisuus. Vihdoin huudahti joku lujalla ‰‰nell‰:

— T‰n‰ yˆn‰ ja huomenna emme ammu toisiamme!

Ja tuo kolmituhantinen joukko huusi kuin yhdest‰ suusta:

— Emme! Emme!

Aamupuolella oli kaikki taas hiljaista. Valonheittimet oli sammutettu kummaltakin puolelta. Kuu vain loisti harmaansinisell‰ taivaalla. Sen kelme‰ss‰ valossa kiilsiv‰t hopeisina piikkilankaesteet — ja niiden v‰lill‰ n‰kyi suuri, musta kumpu.

V‰hitellen alkoi kuu himmet‰ ja it‰iselle taivaanrannalle ilmestyi kalpea, kellert‰v‰ kajastus: jouluaamu alkoi valjeta."

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SYVYYDESTÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SAATTAJAT

GLADIAATTORIT

KOSTO

PAKOLAISET

SISARUKSET

VELJEKSET

UNOHDETTU

INFERNO

HAUTAUTUNEET

JOULU

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE