The Project Gutenberg eBook of Samlade skaldeförsök

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Samlade skaldeförsök

Author: Pehr Thomasson

Release date: April 14, 2020 [eBook #61835]

Most recently updated: October 17, 2024

Language: Swedish

Credits: Jari Koivisto

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SAMLADE SKALDEFÖRSÖK ***

SAMLADE SKALDEFÖRSÖK

Af

PEHR THOMASSON

Stockholm, Hos J.J. Flodin, 1857.

Innehåll

Min Sångmö.

Till Tonerna.

Hvad jag helst ville vara.

Det enda ordet.

Den största boken.

Svanen.

Liljan.

Perlan.

Dufvan.

Drufvan.

Törnet.

Perlbandet.

Gossen och Filosofen.

Stjernan.

Flickan på Grafven (Barnsaga).

Näktergalen (Saga, tillegnad Jenny Lind).

Liljan och Fjärilen (Blekings-folkvisa).

Den fattiges rikedom.

Ung Erik och skön Karin.

Ett lyckligt ögonblick.

Till Blenda.

Du är mig när.

Vid hennes graf.

Den förskjutne.

Den blinde sångaren.

Den döende Skalden.

Hvi suckar du?

Gud ser till mig.

Nyårsbön.

En blick på Kyrkogården.

Lifvets Engel.

Polacken.

Blekinge.

Skandinavisk Förbundssång.

Till Svenska Bondeståndet.

En Vinterqväll.

Fatta Mod.

Minnessång öfver Nils Månsson i Skumparp.

Soldaten Stång.

Äreskänken.

Sångaren.

Arbetarens sång.

Den gamle knekten.

Vallgossen.

Tiggaregossen.

Herdinnan.

Sjömansflickan.

Barnhus-Barnet.

Spelmannen.

Den Liknöjde.

Torparens Morgonsång.

Sång vid Majstången.

Till Vårens första Lärka.

Liten Visa.

Till Henne.

Qvinnotrohet.

Ett Guldbröllop.

Den fattiges öde (Sann händelse).

Längtan från Staden (1842).

En Mulen Stund.

Min Sångmö.

Jag är ett barn utaf naturen,

Och känner inga reglors tvång:

I skogen är jag född och buren

Vid bäckens sus och källans språng

Och derför kan jag icke sjunga

Med konstlad ton och hycklad röst;

Det bor ej smicker på min tunga,

Ej näktergalar i mitt bröst.

Mitt enkla modersmål jag talar,

Som jag af mina fäder ärft;

Och om uti de stores salar

Man tycker detta låter kärft,

Mig rör det föga — ej bland lärde

Jag vågar strängad harpa slå;

För dem har endast konsten värde,

Och annat allt de blott försmå.

Der bygdens glada ungdom dansar

På ängen under gröna träd

Och barnen binda sina kransar,

Der vill jag också vara med

Och sjunga ut hvad skönt jag tänker.

Hvad gladt, som för min blick sig ter.

Och lefva skild från verldens ränker:

Det är min önskan — intet mer.

Till Tonerna.

Englabarn från högre zoner,

Ljufva, milda harpotoner!

Svingen jublande i qväll

Öfver dalens blomstersängar

Upp mot himlens stjerneängar

Till Allfaders sängartjäll.

Fallen se'n i nattens stunder

Såsom dagg till jordens lunder

Ner i hvarje känsligt bröst,

Gjuten frid i qvalda hjertan.

Trösten sorgen, söfven smärtan,

Med er oskuldsfulla röst.

Väcken kära barndomsminnen,

Elden friska ungdomssinnen,

Till att fatta rätt och skönt;

Sväfven glade öfver verlden,

Och på ljusa sångarfärden

Kläden allt i hoppets grönt.

Sist när trötta handen domnar.

Och i lifvets afton somnar

In vid välbekanta ljud,

Ljufva toner! klingen klingen.

Och med frälsta anden svingen

Hem till sångens milde Gud.

Hvad jag helst ville vara.

Helst af allt jag ville vara

Blott en liten näktergal,

Som fick fri och osedd fara

På besök i hvarje dal,

Sjungande och glad,

Mellan blommor, blad,

Uppå lätta vingar buren

Öfver allt uti naturen.

Dagen om jag skulle hvila

Gömd i doftrik rosenhäck,

Och om qvällen lustigt ila

Till den spegelklara bäck.

Tjusa med min röst

Hvarje tärnas bröst.

Som i svala aftonstunden

Trånar suckande i lunden.

När som nordens lunder inga

Blad och blommor ägde mer,

Skulle jag mig rastlöst svinga

Dit, der evig sommar ler,

Fjerran ifrån nord

Till den södra jord,

Land och städer se på färden;

Finns väl gladare i verlden?

Det enda ordet.

I allt på hela denna jord

Jag ser och hör ett enda ord,

Som, hvar jag är och hvart jag går,

För mina blickar står.

Uti naturen, blad för blad,

Jag läser det i hvarje rad,

Och hör det ljuda ur hvart bröst,

Som känsla har och röst.

Det lyser klart på fästet blå,

Det skrifvet står i minsta strå.

Och, äfven i hvad större är,

Af allt, som jorden bär.

Det klingar skönt i skog och dal

Ur bröstet af hvar näktergal,

Och jublande i höjden far

På lärkans vingepar.

Men djup och outgrundlig är

Den allmakt, som det innebär,

Ty mitt förstånd kan fatta blott,

Att allt är skönt och godt.

Jag ser det ordet likväl klart,

Och hör det tona underbart

I åskans knall, i stormens ljud;

Ty detta ord är — Gud.

Den största boken.

Jag vet en herrlig bok — mot denna

De andra äro ingenting!

Så mycket snillrikt ingen penna

Har tecknat än på jordens ring.

Den är en öppen gudasaga,

Med hvarje år i ny upplaga.

En outtömlig rikdom hyser

Den inom sig så underbart;

Hvartenda ord af vishet lyser,

Hvart blad är strålande och klart,

Som stjernesådda himlapellen

Uti den klara vinterqvällen.

I lefvande bokstäfver prålar

Den öfverallt, för blicken röjd,

Och ler i återbrutna strålar

Från fjellets solbeglänsta höjd

Till dalens blomsterrika lunder.

Der allt förkunnar Skaparns under.

Långt mera stort än konsten äger

I den jag stundligt skåda får.

Och mera skönt än skalden säger

Omtonar mig hvarhelst jag går.

Till permar äger den azuren,

Och denna boken är — naturen.

Svanen.

Det sägs att svanen, tyst och stum,

Ses ila genom tid och rum,

Och börjar sjunga först i döden.

Den sagan är som mången ann,

Rätt nätt och täck, och kanske sann,

Ty många äro lifvets öden.

Jag vet en svan, mer underbar.

Han på sitt ljusa vingepar

I rymdens vida salar svingar,

Och andas idel poesi,

Hvar fjäder är en melodi,

Hvart vingslag som ett tonfall klingar.

Han gör ibland på en sekund

En färd kring hela verldens rund,

Och för hans tjusta blickar

Hur solbelysta alla berg,

Hur skiftande i rosen färg

All jordens skönhet nickar.

Der ligga skönt i morgonstund

Så mången dal och palmelund,

Om-armade af spegelsjöar,

Och fågelsången klingar gällt

Från liljekullar, rosenfält

Och guldbeströdda blomsteröar;

Här resa sig snötäckta fjell

Mot himmelen i stjernklar qväll.

Med pelarskogar, dunkelt gröna,

Och strida elfven stänker opp

Sitt silfverskum i granens topp,

Som glänser rikt af perlor sköna;

Men ack han skådar icke blott

Hvad jorden äger skönt och godt,

Han gästar äfven himlens salar.

Med englarne bekant han är,

Och utaf dem han hör och lär

Det ljufva språk han stundom talar.

När se'n han kommer till sitt bo.

Han sätter sig i salig ro

Och sjunger hvad han sett på färden.

Men sången blifver endast matt,

Ty för den rika själens skatt

Har språket intet ljud i verlden;

Och, denna svan, så snabb och fri,

Är — skaldens rika fantasi.

Liljan.

Mig lyster till att sjunga allt om en lilja rar,

hen raraste på hela vida jorden,

Hon blommar både vinter och vår och sommardar

I hvarje dal inom den höga norden;

Af henne alla rosor och alla blommor små

Och alla fagra blomster, som uppå ängen stå,

Sin oskuldsfulla skönhet hafva lånat.

När alla andra liljor för höstens stormar dö,

Står hon ännu uti sin fulla fägring

Så röd som mognad drufva, så hvit som nyfälld snö,

Så bländande som sommarnattens hägring,

Så glad som lilla lärkan i rymdens blåa sal,

Så tjusande som sången af nordens näktergal,

Så vänehuld som skogens turturdufva.

Hon ångar idel glädje, hon sprider frid och tröst

Till alla väsen i naturens rike,

Hon gjuter med sin kärlek i hvarje manligt bröst

En lefnads lust och sällhet utan like,

Hon är det skönsta smycket i hela skapelsen

En engel sänd till jorden från Gud i himmelen,

Den liljan det är — nordens frida flicka.

Perlan.

Af alla perlor ingen finns,

Och ingen tappas, ingen vinns

Så dyrbar, som ett qvinnohjerta,

Om det är troget, rent och godt,

Och utaf ädel kärlek blott

Med ömhet lindrar lifvets smärta.

Liksom en herrlig blomsterö

Mildt doftar kring den vida sjö,

Som leker vid dess täcka stränder,

Det sprider tröstens balsamdoft

Omkring bland jordens låga stoft,

Hvarthän det på sin vandring länder.

I lifvets glada solskenstid

Af lefnadslust och inre frid

Det lätt som källans bubbla väller;

I mulen tid, i sorg och nöd,

Ja ända in i blekblå död

Det lika varmt af kärlek sväller.

Om du en sådan perla har,

Som skiner, strålande och klar,

En stjerna på din lefnads himmel,

Den som ditt bästa smycke göm,

Och aldrig hennes värde glöm

På marknaden i verldens hvimmel.

Dufvan.

Hilda har en snöhvit dufva,

Som på fager blomstertufva

Byggt sitt lilla lugna bo.

Ifrån detta näste

Upp till himlens faste

Hon i menlös tro

Hvarje qväll sin dufva sänder,

Somnar se'n med knäppta händer

Under sömnen kommer dufvan

Åter hem till blomstertufvan

Med små barn från himmelen,

Hvilka vänligt smeka

Och i drömmen leka

För sin lilla vän

Hela natten om förtroligt,

Derför sofver hon så roligt.

Denna underbara dufva,

Det är Hildas aftonbön;

Denna täcka blomstertufva,

Ångande ocb mild ocb skön,

Det är hennes späda hjerta,

Fullt af tillförsigt och tro;

Himlabarnen äro englar,

Sväfvande kring vaggans bo.

Drufvan.

Jag har icke råd att dricka

Fräsande Champagne-vin;

Njuter likväl af en drufva,

Mera doftande och fin.

På en snöhvit perlekulle,

Lik en glödande rubin,

Sväller hon alltjemt och ångar

Af det kostligaste vin.

Utaf hennes ljufva nektar

Dricker jag med hjertans lust,

Dricker tills jag blifver rusad,

Ack, af idel purpurmust.

Men fast jag den drufvan pressar

Nästan hvarje dag och stund,

Är hon lika röd och saftig,

Ty hon är — min flickas mund.

Törnet.

Ibland det törne jorden bär

Det gifves ett, som giftigt är

Och mer än andra stingar;

Det är dock ofta mjukt och skönt,

Och som en ros bland sommargrönt

Det doft omkring sig bringar,

Som kännes sött till smak och lukt,

Men är likväl maskstungen frukt,

Som plågsamt fräter, tär och bränner

I många runda Herrans år,

Och ger ett troget hjerta sår,

Som det i hela lifvet känner —

Det törnet pressat tårar fler

Än dagg till jorden fallit ner

Ur känsliga och unga,

Men frodas ändå ofta här,

Ty du skall veta att det är —

Ett svekfullt bröst med smidig tunga.

Perlbandet.

Vid sin enda dotters sjukbädd modren satt

Och klagande sin hand på heta pannan lade.

Men som en æolsharpa i luftig sommarnatt,

Så flickan hviskande sitt sista afsked sade:

"När jag blir död och bäddad ner i mullen,

Sätt då ett litet måladt kors på kullen

Och rista dessa orden deruppå:

'Af kärlek till en fattig yngling här i verlden,

Som hon ej ega fick för högmodet och flärden,

Upphörde detta unga bröst att slå';

Sätt sedan derintill min hvita älsklingsblomma,

Till henne skall min käraste om dagen komma

Och fälla tårar i den lösa sand;

När se'n det blifver tyst kring land och vatten,

Skall jag som engel komma dit om natten

Och knyta mig af tårarne ett perleband;

Det bandet skall mitt bröst för evigt smycka,

På det min älskling känna skall igen

Sin barndomsbrud hos Gud i himmelen,

Och henne till sitt varma hjerta trycka."

Gossen och Filosofen.

En fyraårig gosse

Satt tyst en aftonstund

Och hänryckt blicken höjde

Mot fästets stjernerund.

En filosof det märkte

Och sporde gossen så:

"Hvad är som dig förtjusar,

Hvad tänker du uppå?"

"Jag tänker på hur vackert

Det är i himlen — då

En sådan skönhet strålar

Och lyser utanpå."

"Tack gosse för de orden" —

Den lärde sade ömt —

"Jag mycket tänkt och forskat.

Men denna tanke glömt."

Stjernan.

Nina, liten tärna,

Satt invid en sjö,

Såg en vacker sljerna

Som en gyllne ö

Simma i det klara vatten,

Strålande i mörka natten.

"Hafsfru, gif mig denna

Stjernas fina guld,

Och jag skall bekänna

Dig för evigt huld,

Som en Gudom i vår kyrka,

Och ej någon annan dyrka."

Så hon barnsligt tänkte,

Och i böljans famn,

Som en svan sig sänkte.

Strax en andehamn

Kom från ljusa stjernelanden

Och drog Nina opp på stranden.

"Hör, min lilla flicka",

Ljöd en stämma nu,

"Upp mot himlen blicka!

Stjernan ser du ju

På den hvälfda himlabågen,

Och dess afbild blott i vågen.

Så Guds rika under

Stråla öfver allt

Uppå jordens lunder,

Uti hvar gestalt,

Men från himmelen härstammar

Allt det sköna, som här flammar.

Älska djupt naturen

I Guds goda verk!

På dess armar buren

Lefver du — men märk

Gud allena tillhör äran

Dyrka honom… Mins den läran!"

Och den läran minnes

Lilla Nina än…

Men, ack, mången finnes

Som förglömmer den —

Som sig hand och stjernor väljer

Och för dem sin himmel säljer.

Flickan på Grafven.

(Barnsaga.)

Lilla Emma gick så dyster

Till de dödas hem en natt

Sörjande sin tvilling-syster,

Hon på grafvens kulle satt,

Hviskande med barnslig stämma:

"Anna, sofver du väl än?

Har du glömt din lilla Emma?

Känner du mig ej igen?

Minns du ej hur gladt vi lekte

Förr i dalens blomsterland,

Och hur ömt oss mamma smekte

Med sin sammetslena hand,

När vi i den ljusa sommar

Sprungo mellan skogens trän,

Plockade små sköna blommor,

Lade dem i mammas knän?

Minns du ej hur gladt vi logo,

När som skogens fåglar små

Sina muntra driller slogo

Under himmelen den blå?

Vi oss önskade att vara

Tvenne lärkor, som med fröjd

Fingo jemt kring rymden fara

Sjungande i blånad höjd.

Minns du af hvad himmelskt värde

Pappa sade bönen är,

Samma afton han oss lärde:

'Gud som hafver barnen kär?'

Allt var förr så gladt och roligt;

I vårt lilla lugna bo

Slumrade vi tyst förtroligt

I en stilla menlös ro,

Drömde att på liljestänglar

Emot himlens blåa rund

Vi med hulda syskon-englar

Sväfvade i sällt förbund…

Minns du dessa ljufva tider,

O, så kom till mig igen!

Vet att jag af saknad lider,

Äger ingen barndomsvän,

Som kan mina dockor sira,

Fast jag siden har och gull; —

Som kan blomsterkransar vira,

Fastän utaf blommor full

Lunden är, och uppå kullen

Rosen nyfödd mot mig ler — —

Hu, det är så kallt i mullen…

Stackars syster, kom! jag ber."

Så den lilla Emma beder,

Fäller tår på liljehy.

Då en engel sväfvar neder

På en rosig purpursky

Ifrån stjernehvalfvet höga,

Svanehvit med krona på.

Emma lyfte opp sitt öga;

Lilla engeln sade då:

"Jag bor ej i svarta mullen:

Jag i himlens salar är.

Bättre rosor än på kullen,

Bättre blommor dofta der;

Bättre sånger, bättre toner,

Än som skogens fåglar slå,

Ljuda i de klara zoner

Ofvan stjernorna de små.

Der jag längtar att få sluta

Dig på nytt uti min famn

Och med dig för evigt njuta

Salighet förutan namn.

Men vill du till himlen komma,

Vill du bland de sälla bo,

Vårda ömt din lefnadsblomma:

Oskuldshjertats rena tro!"

Nu på skära silfvervingar

Engeln emot höjden for;

Men för Emmas öra klingar

Än hans lära, som hon tror.

Näktergalen.

(Saga, tillegnad Jenny Lind.)

Solen sjunker ned från fästet

Bakom skogens mörka bryn,

Dufvan ilar glad till nästet,

Lärkan tystnar uti skyn;

Men i blomsterrika dalen,

Sjunger lilla näktergalen.

Liten gosse, satt jag ofta

Ute hela natten lång,

Der som ängens rosor dofta,

Lyssnande uppå hans sång,

Med en innerlig förtjusning

Invid bäckens milda susning.

En gång — just som dagen grydde

Öfver mån-försilfrad dal,

Och de nätta elfvor flydde

Suckande till böljans sal —

När jag länge lyssnat hade,

Hänryckt jag till honom sade:

"Lilla fågel, om din tunga

Jag en timma ägde blott,

Glädligt jag dä skulle sjunga

Och ej klaga på min lott —

Hvarför bor i dina sånger

Städse trånad, sorg och ånger?"

"Gosse, hör min lefnadssaga!"

Svarade strax sångarn mig…

"Om jag stundom höres klaga,

Kan det väl förundra dig:

Jag var förr en lycklig qvinna.

Verldens största sångarinna.

Öfverallt i land och städer,

Der jag höjde sångens röst,

Spridde som ett vestanväder

Glädjen sig till alla bröst:

Menniskor i millioner,

Tjuste jag med mina toner.

Dyrkad jemt som en gudinna

Af en fåfäng menskohop,

Glömde jag att vara qvinna;

Söfd af smickrets bifallsrop

Blef jag stolt i håg och sinne:

Högmod växte opp derinne.

Straffad blef jag för min villa,

För min dårskap och dess flärd —

O, jag hade handlat illa

Och var icke bättre värd!

Ödet mig för rätta ställde

Och ett sådant utslag fällde:

Himmelen dig bjöd att fara

Öfver stoftets trånga verld,

Och i ödmjukhet förklara

Sångens gudom på din färd;

Men din skapare der ofvan

Har du glömt, som gett dig gåfvan.

Derför skall du rastlöst ila

Öfver hela verldens rund,

Dag och natt förutan hvila

Klagande i hvarje lund,

Så i Södern, som i Norden,

Näktergal benämnd på jorden.

Evigt skall du dock ej tona,

Ty en Jungfru, skär och ren,

Skall i sångens verld försona

Hvad du brutit har. Och se'n

Får du dig förklarad svinga

Dit, der englaharpor klinga.

Sagd var domen. Och allt sedan

Jag som liten fågel far

Sorgligt klagande, emedan

Minnet af hvad förr jag var

Hvilar tungt uppå mitt hjerta —

Derför denna bittra smärta.

Men förlossningstimman stundar

Efter många tusen år:

Snart skall jag från jordens lunder

Flytta till en evig vår

Och ej mer med smärta tona —

Jenny Lind skall allt försona".

Så, o ädla sångarinna,

Näktergalen sjöng för mig;

Och jag lofvade att bringa

Sagans enkla ord åt dig.

Göm dem, honom till ett minne

I ditt varma sångarsinne!

Liljan och Fjärilen.

(Blekings-folkvisa.)

Der stod en fager lilja

Allt uti grönan lund

Och blickade mot solen

Den arla morgonstund;

Hon gladde sig åt lifvet

I snöhvit blomsterskrud,

Och var i daggjuveler

Så smyckad, som en brud.

En fjäril flög att gillja

Densamma morgonstund,

Kom så till fager lilja

Allt i den gröna lund;

Af hennes fägring tjusad

Han föll i stoftet ner

Och sade till den sköna:

"Ack, hör den bön jag ber!

"Låt mig med dig få lefva,

Du hulda, väna vif!

Jag skänker dig mitt hjerta,

Min kärlek, och mitt lif,

När andra fjärlar svärma

I yra blommors lag,

Skall jag invid din sida

Förnöja dig hvar dag.

"Ditt anspråkslösa väsen,

Din oskuldsfulla själ

Har fängslat håg och sinne!

Jag svär att bli din träl,

Och dig för evigt älska

I glädje, lust och nöd,

Så länge som jag andas,

Intill min bleka död!"

Och späda liljan trodde

Den sockersöta skalk,

Och öppnade för honom

Sin ljufva honungskalk;

Han flög deri berusad,

Och lifvets balsam sög,

Men till en ros i dalen

Han straxt från henne flög.

Den arma liljan sörjde

Sin fjäril bitterlig,

Och fällde många tårar

Uppå sin lefnadsstig.

Hon före middagsstunden

Stod blek, och sorgligt log;

Då kom en vänlig dufva.

Och henne med sig tog.

Men fjärilen, som listigt

Från liljan flög sin kos,

Och tänkte glädje finna

I kalken hos sin ros,

Han fann sig grymt bedragen;

Ty bladen föllo ner,

Och endast hvassa törnen

I stället han nu ser. —

Den liljan var en flicka,

Som i sin oskuld log;

Och fjäriln var en gosse,

Som henne grymt bedrog;

Och dufvan, det var döden

Som kysste flickans mund.

Och hennes ande sände

I englarnes förbund.

Men rosen var en enka

Rik uppå gods och guld,

Som nu den gossen plågar

Allt för sin otro skuld.

Han smärtans törne känner,

Och äger ingen ro —

Så händer det med alla,

Som bryta ed och tro.

Den Fattiges Rikedom.

En morgonstund, när solen sken

På löfvad gren,

Och orren flög i topp,

Stod Blenda uti skogen grön,

En lilja skön,

Nyss vecklad ur sin knopp.

Allt var så herrligt, ljuft och friskt,

På björkens qvist

Sjöng siskan för sin vän,

Och trasten slog i lummig gran,

Mot blånad ban

Flög lärkan gladligen.

Men Blenda stod i sorg försänkt,

Så tåredränkt

Som ros i qvällens stund;

Ur bröstet mången suck sig smög,

Som vingad flög

Till himlens stjernerund.

Ack stackars Blenda hon var kär,

Och kärlek är

Ibland förunderlig,

Den kännes samma ögonblick,

I vexladt skick.

Båd' glad och sorgelig.

Hon älskade ung Olof ömt,

Och hade drömt

I natt en dröm, så grann;

Han henne älskade igen,

Dock icke än

De sagt det för hvarann.

Ett hinder mellan dem det var,

Ty Blendas far

Fått guldet på sin lott,

Men Olof egde ingenting

På jordens ring,

Mer än en hydda blott.

Hon ville gerna dela den

Med hjertats vän,

En ren omöjlighet!

Ty hennes far, med gods och gård,

Var sträng och hård.

Och derför nu hon gret.

Men bäst hon gret, smög Olof fram

Bak ekens stam,

Der han sig hade gömt;

Kring hennes midja, blyg och varm,

Han slöt sin arm.

Alldeles som han drömt.

Han sade ej ett enda ord,

Men genast gjord

Var hjertats bigt likväl,

Två smultron stötte en sekund

På perlegrund,

Och själ försjönk i själ.

Hvad denna stund var gudaskön!

På englars bön

En salighet den göt

I tvenne oskuldsfulla bröst.

Som utan röst

Ett himmelrike njöt.

Hur kort blef icke glädjen dock,

En fjäderflock

Den flög i blinken bort;

Ty Blendas far var stadd på jagt

I samma trakt,

Och kom mot dem helt fort.

Att få sin Olof Blenda bad,

Men gubben qvad:

"Är du förryckt, mitt barn,

Du skall dig ha en mäktig man,

Som lysa kan,

Och ej ett fattigt skarn.

Ung Olof blef helt lingonröd,

Hans blod det sjöd

Så hett i modfull barm;

Det lade sig dock hastigt nog,

Och nu med fog

Han svarte utan harm.

"Nyss var jag arm, nu är jag rik,

En konung lik,

Ty Blendas hjerta är

En grufva, utaf kärlek full,

Och mer än gull

Den skatten är mig kär."

"Jag äfven tvenne händer har,

Som alla dar

Jag flitigt bruka plär,

Dertill ett sinne, friskt och gladt,

En dyrbar skatt

Och rikedom det är."

Den gamle åt det talet log,

En suck han drog

Och sade: "Svärmare!

Vill flickan ha en narr, får gå,

Men hör nu på:

Jag vill er aldrig se!"

Med dessa ord han vände sig

Till skogens stig

Och vred mot hemmet dref.

Till lilla hyddan Blenda gick

Med glädjeblick,

Och Olofs maka blef.

Nu nöjda med sin ringa lott

De lefva godt

Och sjunga der med fröjd.

Men Blendas fader lider nöd

Bland öfverflöd,

Ty han är aldrig nöjd.

Ung Erik och skön Karin.

Ung Erik mötte Karin sin

På skogens ödestig

Och sade: "Vill du blifva min,

Så skall jag älska dig

Som maka uti nöd och lust

Allt intill lifvets sista pust."

Skön Karin rodnade och log

Och svarade: "Välan —

Jag älskar dig, det vet du nog,

Så ömt som älskas kan;

Men om du skulle svika mig

Den högste Guden löne dig."

"Förr skola stjernor falla ner

Som perlor till vår jord,

Än jag dig nån'sin öfverger —

Gud hörer mina ord

Och straffe mig till evig tid

Om jag ej trofast blir dervid."

Så talte Erik ömt, och slöt

Skön Karin till sin barm

Och från dess rosenläppar njöt

En kyss så lång och varm.

Ack, sälla voro begge två…

Till julen skulle bröllop stå.

Ur Eriks famn sig Karin slet

Och hem mot hyddan lopp;

På munnen brände kyssen het,

Och pulsen i galopp

Väl hundra slag i hjertat slog

För hvarje vingadt steg hon tog.

Dock mera lugn hon blef, när som

Hon allt för modern sagt

Och denna med ett men och om

Sitt bifall dertill lagt,

Samt äfven några varnings-ord

Hur falskheten är stor på jord.

Att Erik ej otrogen var

Det visste Karin väl,

Och derför alla söcknedar

Med lifvad håg och själ

Hon snällt frän rock till väfstol gick,

Att allt till julen ha i skick.

När veckan ändtligt var förbi

Och söndagssolen sken,

Flög hon så glädtigt som ett bi

Till täppans åker-ren

Och blommor plockade i hast

Och band en färgrik blomsterqvast.

Med denna på sin psalmbok gick

Hon sedan till Guds hus,

Och säkert var, att Erik fick

Den innan solens ljus

Hann sjunka bakom bergen ner,

Och han fick kanske ändå mer.

Så flydde månader och dar;

Snart sommarn vek sin kos,

Och hösten kom och Karin var

Nu mer den enda ros

Som blommade i lundens snår

Så yppigt som en blomrik vår.

En söndag satt hon hemma sjelf

I ljufva drömmar säll

Och speglade sig i den elf,

Som rann förbi dess tjäll;

Hon satt der än när modern kom

Helt rörd från Herrans helgedom.

"Min dotter", sade modern ömt,

"Jag sorger till dig bär:

Ung Erik hafver dig förglömt,

Han har en annan kär.

Det lystes första gång i dag —

Att det är sannt försäkrar jag."

Med tårad blick och bleknad kind

Steg Karin hastigt opp.

Och, lätt som skogens unga hind,

Hon tog ett rysligt hopp

Djupt ner i elfvens kalla våg,

Der hon likt vattenliljan låg.

* * *

Om trenne veckor Erik for

Till kyrkan med sin brud

Och inför altarrunden svor

Vid alla verldars Gud

Att henne uti lust och nöd

Med trohet älska till sin död.

Ur templet bröllops-skaran skred

Med fröjdefull musik

Allt efter ortens bruk och sed,

Men mötte der ett lik

Vid kyrkogårdens gröna port —

Det bars till grafvens stilla ort.

"Hvem är den döda, som man bär?"

Ung Erik sporde nu.

"Du säkert henne minnas lär:

Skön Karin är det ju,

Som döden i förtviflan fann."

Så svarade en gammal man.

Blek såsom döden till att se

Och mörk som stjernlös natt,

Med hemska ögon stirrande,

Hof Erik upp ett skratt

Så vildt som ufvens hesa skrän.

Och lopp från bröllopsskaran hän.

Nu irrar han båd' natt och dag

I vanvett bygden kring

Med dystert vridna anletsdrag.

Ej ro på jordens ring

Han får i sina lefnads dar,

Ty falskt han kärlek svurit har.

Men djupt i jordens hulda sköt

Skön Karin njuter ro,

Och sofver der en sömn så söt

I grafvens lugna bo —

Och dit går mången ömsint mö

Att tårar fälla, blommor strö.

Ett lyckligt ögonblick.

Det var en vacker Juninatt

Som jag vid Blendas sida satt,

Och hennes mjella hand så fin

Låg darrande i min.

Allt var så tyst, blott då och då

Vi hörde tvenne dufvor små,

Som hviskade i lindens bo

Om kärlek, hopp och tro.

"Ack, Blenda!" sad' jag, "i mitt bröst

Der hviskar samma ljufva röst,

Låt oss tillsammans lefva så

Som dessa dufvor små."

Hon gaf mig ej ett ord till svar;

Men från dess blåa ögonpar

Fick jag en vänlig bifallsnick —

Ett lyckligt ögonblick!

Till Blenda.

Du fagraste bland tärnor,

Du vänehulda mö,

Min lilja i det gröna,

Min ros bland vinterns snö,

Med dig hur ljuft att lefva,

Hur sällt en gång att dö

Och hän på toner sväfva

Till salighetens ö!

Den brud jag länge älskat,

I dig jag funnit har,

Ty innan jag dig kände,

Mitt ideal du var.

Som nu — i drömmen ofta

Du hvilat på min arm;

Som nu — jag många gånger

Har tryckt dig till min barm.

Den känsla, som låg domnad

På djupet af mitt bröst,

Fick lif af dina kyssar

Och värma af din röst.

Hvad skönt jag sedan diktat,

Hvad ädelt som jag tänkt,

Det har ditt rena hjerta

Åt mina uttryck skänkt.

Och derför, hulda Blenda,

I både ve och väl

Jag skall dig troget älska

Af all min håg och själ.

Med dig hur ljuft att lefva,

Hur sällt en gång att dö,

Och hän på toner sväfva

Till salighetens ö!

Du är mig när.

Fast jag är här, och du är der,

Så tro ej att du fjerrran är,

Ty öfverallt uppå min stig

Jag ser och hör blott dig.

I vårens prakt, i solens ljus,

I vindens spel och bäckens brus,

Ja i allt skönt naturen ter,

Blott dig jag hör och ser.

I hvarje tanke, hvarje dröm,

I hvarje känsla, mild och öm,

I allt jag tänker eller gör,

Blott dig jag ser och hör.

Det gifs i himmel och på jord

Ej bild, ej föremål, ej ord,

Som skulle kunna hindra mig

Att se och höra dig.

Som tvenne droppar, fällda i

En liljekalk, en perla bli;

Så våra väsen äro ett

I både ljuft och ledt.

Tro derför ej du fjerran är,

Fast jag är här och du är der,

Ty hvart min färd i verlden bär,

Du är och blir mig när.

Vid hennes graf.

Engel i det fjerran höga,

Som en stund emot mig log,

Inga tårar vill jag fälla

Vid din graf — jag gråtit nog —

Men för verlden vill jag sjunga.

Hur du lefde, hur du dog.

Blyg som vårens första sippa,

Mild som nyfödd ros i lund,

Ren som svanen, när han badar

Sig i hafvets djupblå grund,

Hälften engel, hälften qvinna

Lefde du på jordens rund.

Ljuft, som liten fjäril somnar

I en doftrik rosenknopp,

Och en harpoton förklingar,

Dog du hän i saligt hopp,

Och på hvita dufvovingar

Sväfvade till himlen opp.

Nu på rosenmoln du sitter

Ibland ljusets sångarhär,

Och min sångmö här på jorden

Har också en stämma der;

Derför sörjer jag dig icke,

Fast du var mig hjertans kär.

Den Förskjutne.

Misskänd af verlden,

Föraktad och ringa,

Har jag på färden

I lifvet nu inga

Som dela min smärta,

Som känna mitt hjerta,

Ty jag är förskjuten.

Hånad af vänner,

Som stulit min lycka,

Dubbelt jag känner

Hur smärtorna trycka;

Så nätter som dagar

Jag suckar och klagar,

Ty jag är förskjuten.

Hon, hvilkens kärlek

Jag aldrig kan glömma,

Lönat med smälek

Min känsla, den ömma.

O, qvalfulla minne,

Du plågar mitt sinne,

Ty jag är förskjuten.

Bröder, jag äger

En tröst dock i striden,

Som rikt öfverväger

Allt annat i tiden:

Fast menskor mig svärtat,

"Ty Gud ser till hjertat",

Jag är ej förskjuten!

Den blinde sångaren.

(Visa, tillegnad H. Ohlin.)

Det var en tid jag klagade, en tid jag sorgsen var

För det jag icke kunde skåda verlden;

Men nu jag tackar Herran, som af sin godhet har

Mig gifvit sångens tröst till ljus på färden.

Ty är det mörkt för ögat, så är det klart likväl

På botten af mitt hjerta, på djupet af min själ,

Der tonerna som fjärilar ljuft slumra.

De fjärilar jag väcker, när smärtan någon gång

Vill lägra sig utöfver själ och sinne,

Och såsom lärkor flyga de upp uti min sång,

Och ljust och gladt blir åter snart derinne;

På bönens dufvovingar de fly till himmelen,

Och följda af små englar de vända om igen

Med tröst till hjertat, som var nyss bedröfvadt.

Så skön ej någon tafla naturen företer,

Hur bländande och grann hon än må vara,

Som den jag ofta vaken i mina drömmar ser.

När sångens svanor själen genomfara;

En verld af rosenlunder och liljekullar full,

Der milda Alfer leka på skyarna af gull,

Står leende för mina slutna blickar.

Haf tack o gode Fader i himlens ljusa sal

För denna outsägligt dyra gåfva!

Med foglarna i luften, med lundens näktergal

Min röst skall städse dig af hjertat lofva.

Haf äfven tack, du allmänhet, som skonsamt lyssnat till

Min anspråkslösa visa, min enkla sångardrill;

Den blinde skall din godhet aldrig glömma.

Den döende Skalden.

Jag trifs ej här nere i skuggornas dal,

I lifvets förvillande öcken,

Der dygden försmägtar i sorger och qval

Och sanningen svepes i töcken.

Ifrån denna onda och ränkfulla verld,

Som närer inom sig blott oro och flärd,

Jag längtar till himmelens salar.

När lossas de fjettrande bojor och band,

Som hålla i stoftet mig fången?

När kommer jag till det förlofvade land,

Som ofta jag drömt om i sången?

När blifver det verklighet utaf mitt hopp,

Och när får jag flytta dit opp, dit opp

Till himmelens stjernströdda salar?

Min ande, hvi längtar, hvi spörjer du så?

Var stilla och tålig i striden!

Snart skall din befrielsetimma väl slå

Och du sväfva renad ur tiden.

Dig kläd uti oskuldens snöhvita skrud —

Der kommer bevingad en engel från Gud,

Som manar till himmelens salar.

Hvi suckar du!

Hvi suckar du, som på din bana

Knappt första steget tagit ut?

Var glad — se lifvets blomsterfana

Står leende och bjuder: njut!

Ja, njut och drick ur nöjets källa,

Men drick dig vis derur likväl!

Hvad se'n i framtiden må gälla,

Du möta kan med öppen själ.

Hvi suckar du som stark och frodig

Står i din fulla middagsglans?

Träd upp mot tidens villor modig,

Och vinn dig ärans lagerkrans!

Vik ej, fast ondskan hotfull vinkar

Med bleka, vridna anletsdrag!

Den är ej man, som hugg-rädd blinkar

För våldets tunga hammarslag.

Hvi suckar du, som stödd mot stafven

Af ålder krökt med krämpor går?

Var lugn — snart i den djupa grafven

Du dina lemmar hvila får.

Hvi blickar du alltjemt i gruset,

En slaf inunder korset böjd,

Se upp till rätta fadershuset,

Som strålar klart i himmels höjd!

Hvi suckar du, som har af ödet

Fått gods och guld i öfverflöd?

Med villigt hjerta dela brödet

Åt nästan, som är stadd i nöd!

Det goda, som du gör din like

På vandringen i lifvets dal,

Skall bli belönt i himmelrike,

Så lyder evangelii tal.

Hvi suckar du, som arm och ringa

För hvarje dag bekymmer har?

Ack, dina qval de äro ringa

Mot Hans, som verldens synder bar.

Arbeta träget, bedja, vaka

Och vara tålig, from och nöjd

Och älska, lida och försaka,

Är summan utaf lifvets fröjd.

Gud ser till mig.

Jag fruktar ej, hur än må gå

Hur ringa ock min lott må blifva,

Jag vet jag skall min utkomst få

Af Honom, som blott godt kan gifva;

Och derför går jag trygg min stig

I denna tro: Gud ser till mig.

Gud ser till mig. Det ger mig mod

Att emot verldens villor strida.

Jag vet att Han är vis och god,

Och skulle jag i kampen lida,

Så styrker, stödjer Han mig visst

Och hjelper både först och sist.

Gud ser till mig. Det är min tröst

I motgångens och sorgens timma.

Han gjuter lugn i upprördt bröst

Och låter glädjens facklor glimma;

Han sorgekalken vänder om,

Blott jag är tålig, nöjd och from.

Gud ser till mig. Det är mitt hopp;

I alla dunkla lefnadsskiften

Han styrer så mitt vandringslopp,

Att jag till sist får ro i griften,

Och evig fröjd i himmelen,

Dit anden städse längtar hän.

Ja, Gud mig ser. Hvad gör väl då

Att menskor klandra och fördömma,

De se blott hvad är utanpå,

Men icke hjertats tysta gömma;

Ack, såge de en gång dit ner,

De skulle ej fordömma mer.

Nyårsbön.

Du tidens nya genius, som svingar,

Ur österns port på morgonrodnans vingar,

En ljusets engel, strålande och skön,

Tag mot mitt hjertas enkla morgonbön!

Ser du en enka, suckande i nöd,

Och barn, som ropa, klagande, på bröd,

Och sjuklingar, som qvida under smärtan;

Gjut tröstens arladagg i deras hjertan.

Ser du en ung och oerfaren mö,

Som hvilar kindens ros i handens snö,

Och drömmer svärmande om dar som komma;

Låt ingen frostvind härja hoppets blomma.

Ser du en yngling, stadd på villoväg,

Ett kraftigt varningsord i örat säg;

Men ser du en för ljus och frihet strida,

Blif då en trogen ledsven vid hans sida.

Ser du en man, som redligt kämpar för

Det rätta och det sanna, som sig bör,

Låt honom icke under kampen digna,

Hans goda engel var, hans verk välsigna.

Träd upp, en sanningens och fridens tolk,

Med lugn och allvar ibland nordens folk

Och väck till handling alla dufna sinnen,

I kraft af nutids röst och fäderns minnen.

Låt en och hvar sig känna fri och säll

I stad och land, i hydda, slott och tjäll,

Men, först och sist, vår gode Kung bevara

För onda råd och smickrets falska snara.

En blick på kyrkogården.

Hvi bäfvar man för grafvens gömma

Hvi rädes man för hennes frid?

Här är ju ljufligt till att drömma,

Ej störd af verldens sorl och strid.

Här är så tyst. — I sommarqväll

Ett saligt lugn på platsen rår,

Och hägrar kring de gröna tjällen,

Dem aftondaggen perlbesår.

Här är så skönt! — Som stjernor

Bland spridda moln på fästet blå,

Så lysmaskar i gräset glindra

Bland korsen, som i mullen stå.

Här är så sällt. — I rolig hvila

De döde sofva lugnt i fred.

Och goda andar glade ila

På gästbesök till jorden ned.

Här önskar jag mitt stoft må gömmas,

När själen flyger ur sitt bo,

Och må det rummet gerna glömmas,

Blott hon får evig fröjd och ro.

Men skulle någon vänlig tärna

En blomma strö på kullens sand,

Min ande skall från strålrik stjerna

I drömmen trycka hennes hand.

Lifvets Engel.

Vid Lycksalighetens Eden

Engeln stod med draget svärd.

Men på töckenhöljda heden,

Af förtviflans Furier tärd,

Menskan gick i mörka tankar

Med ett skuldbelastadt bröst,

Hoppet egde intet ankar,

Minnet egde ingen tröst.

Hvart hon skygga blicken slungar,

Hvilken syn och hvilka ljud!

Blixt på blixt från Fästet ljungar

Genom molnets svarta skrud.

Vreda åskor högljudt knalla,

Som det vore domens dag,

Strida hagelskurar falla

Såsom täta hammarslag.

Stormens starke ande ryter

På mång tusen tungomål,

Genom pelarskogen bryter

Han så skarpt som slipadt stål;

Hur han hviner, hur han tjuter,

Rysligt är att lyssna till,

Af förstörelse han njuter,

Och förstöra blott han vill.

Hafvet svallar högt och larmar

Under fasligt skri och knot,

Hårdt i sina kalla armar

Vill det famna jordens klot.

Bäckarne som floder svälla

Med ett gräsligt dån och gny,

Och den aldraminsta källa

Sprutar bubblor högt i sky.

Jorden, förr så grön och herrlig

I den sälla Edens tid,

Ligger, gulnad och förfärlig,

Utan inre ro och frid;

Ty från Skaparen i höjden

Har förbannelsen gått ut,

Och med glädjen, friden, fröjden

Tyckes evigt vara slut.

Ingen fogelchör hörs klinga

I den dystra skogens natt.

Sångens vänner rädde svinga,

Jagade af ufvens skratt;

Ormen som en masugn hväser,

Björnen brummar der han går.

Lejonet af mordlust jäser,

Tigern söker menskospår.

Ingen klarögd måne lyser,

Ingen stjerna blickar ner,

Lifvets källa bottenfryser,

Rymden mörknar mer och mer.

Ingen vänlig engel svänger

Ljusets fackla, klar och mild,

Himlen som en likduk hänger

Dyster, hotande och vild.

"O! hvad här är hemskt och öde",

Suckar menskan djupt och tungt.

"Vore jag ibland de döde,

Fick jag kanske sofva lugnt;

Döden, döden vill jag famna,

Intet lif jag mer begär,

Skall jag ock för evigt hamna

Ibland mörksens andehär."

Så i afgrundslika tankar,

Med ett skuldbelastadt bröst,

Och ett hopp förutan ankar

Och ett minne utan tröst,

Dignar menskan slutligt neder

I en törnbevuxen dal,

Genomträngd till alla leder

Utaf bittra samvetsqval.

Plötsligt flammar det kring rymden,

Himmel, hvilken gudasyn!

På ett rosenmoln sig svingar

lätt en Engel ner från skyn.

Åskan tystnar, himlen klarnar,

solen går i öster opp,

Och naturens hjerta klappar,

sprittande af lif och hopp.

Vilda stormen sig förbyter

i en luftig vestanvind,

Spelar gladt i trädens kronor,

smeker fallna blommans kind.

Hafvet ligger slätt och stilla

som ett genomskinligt glas,

Bäcken silfverperlor rullar,

källans bubblor gå i kras.

Jorden grönskar, blomsterslägten

stå på nytt ur dvalans stoft.

Rosor ånga, blommor fylla

luften med sitt balsamdoft.

Skogens sångarskara svingar

jublande mot blånad höjd,

Berg och dalar, fjell och lunder

skalla utaf idel fröjd.

Skön är verlden, ack, men skönast

Engeln står i snöhvit glans,

Smyckad med en purpurmantel

och en strålrik stjernekrans.

Såsom smycke öfver barmen

han en strängad harpa har,

Och till armband tvenne lyror,

klara som ett stjernepar.

För den minsta vindflägt harpan

klingar ljuft en melodi,

Och de båda lyror stämma

in i salig harmoni.

Mildt och leende han helsar

jorden med en vänlig nick,

Lyfter sedan upp mot höjden

rörd en obeskriflig blick.

Svanehvita handen lägger

han på menskans bröst till slut,

Hviskar med en himmelsk flöjtton:

"Blicka upp och lifvet njut!"

Menskan, nyss i qvalen domnad,

vid förtviflans mörka ort,

Slår sitt öga upp och vaknar

vid det ljusa hoppets port.

Hänryckt af den ljufva fägring,

som sin glans kring henne spred,

Faller hon med knäppta händer

framför Engelns fotter ned.

Stum hon ligger der och vågar

Ej för Engelns blick, som lågar,

Skåda upp mot dagens sken,

Ljufva känslor genomfara

Hennes själ, hon tror sig vara

På besök i elysén.

Barmen häfves lätt för vinden,

Friska rosor smycka kinden,

Skiftande i liljeskrud,

För den hoppets eld, som bränner,

Och den salighet, hon känner,

Äger hon dock intet ljud.

Äntligen hon lyfter sakta

Blicken upp, för att betrakta

Engeln, strålande och skön;

Faller sedan åter neder,

Och med rörda känslor beder

Hjertligt denna enkla bön:

"O! hvem är du, gudasände?

Det är likasom jag kände

Dig från paradisets tid,

Denna tid, som, hur jag gråter,

Aldrig mera kommer åter

Med sin herrlighet och frid.

"Der på sammetslena ängen,

Knäppande på harposträngen,

Sjöng du hvarje aftonstund;

Alla fröjdades och tego,

Blommorna på marken nego,

Djuren nickade i lund.

"Silfverflodens perlesusning

Stannade i rörd förtjusning

Vid din himlaburna sång,

Och den lilla spegelbäcken,

Gömd af täcka rosenhäcken,

Glömde sina ystra språng,

"Edens sångarfåglar logo,

Och blott bifallsdrillar slogo

Då och då i skogens sal.

Vinden, hänryckt vingen sänkte

I en blomkalk. Månen stänkte

Perlor öfver hvarje dal.

"Allt du visste att berusa,

Och med sångens magt förtjusa,

Mig dock aldramest likväl.

När jag dina toner hörde,

Underbara känslor rörde

Sig på djupet af min själ.

"Säg då, hvem du är, ty lifvet

Blef af dig mig återgifvet

Och en verld att lefva i.

Jag vill tacka dig, du gode.

Och om i min makt det stode

Din — ja din för evigt bli."

Menskan så. Men Engeln svingar

Upp på skära liljevingar,

Och ur hennes åsyn far;

Ljufligt dock hans stämma klingar

Från en purpursky och bringar

Henne dessa ord till svar:

"Treenig, som den Gud mig sände,

Jag till mitt andeväsen är,

Med blott min ankomst nyss jag tände

Nytt lif i hvad som jorden bär,

Ty lif och fröjd i allt jag gjuter,

Och Lifvets Engel är mitt namn.

I Dikt, Musik och Sång jag sluter

Trefaldigt verlden i min famn.

"Den sanna dikten är och blifver

En skapelse i kärlek gjord,

Musiken ordnar den och gifver

Förklaringsglans åt hvarje ord;

Och sången smälter dem tillsamman,

Hugsvalande i milda ljud.

De äro tre, men ett, likt flamman

Och väsendet hos verldars Gud.

"Förutan dessa tre en öcken

O! menniska dig verlden blef,

Der famlande i tviflets töcken,

Du liksom nyss i mörker dref,

Med qvalets ormar i ditt hjerta,

Med afgrunds marter i din själ,

I namnlös sorg, i namnlös smärta,

En syndens slaf, en dödens träl.

"Men genom dem du redan finner

Dig säll i lifvets låga dal,

Och genom dem du en gång hinner

Till himlens ljusa fröjdesal.

"Der får du tydligt se och höra

Bland englarne i ljusets sfer,

Hvad själens inre blick och öra

Blott dunkelt kunnat ana här.

"Tro icke att jag mig fördöljer,

Fast du ej mera skådar mig;

Ty som osynlig jemt jag följer

Och sprider frid och fröjd till dig;

När smärtans skuggor vilja lägra

Sig öfver dina ögonbryn,

Jag låter glädjens solsken hägra

I granna färger för din syn.

"När orgelns brus med sången svingar

I bön och andakt upp till Gud,

Jag frid åt qvalda hjertat bringar

I psalmens högtidsfulla ljud;

När glada jubelhymner skalla

Uti naturens blomstersal,

Du hörer mina känslor svalla

I bäck och flod, i lund och dal.

"Vid vaggan mina toner ömma

Dig vyssa in i drömmen blid.

Vid grafvens bädd de ännu strömma

Till dig med hopp och tröst och frid.

Ja, öfverallt bland lifvets öden

Jag sprider idel ljus och fröjd,

Och lyfter anden sist i döden

Ur stoftets band till himlens höjd.

"Ack, lär dig då att evigt älska

Allt ädelt, snillrikt, skönt och godt,

Och jag skall såsom engel gästa

Din hydda eller ock ditt slott.

Men först och sist se upp mot höjden

Och tacka endast Herran Gud,

Som nådigt skänkt dig denna fröjden,

Ty jag är blott — Hans sändebud."

Den sista tonen dog. Nu menniskan sig böjde

I hjertats djup inför all kärleks Gud,

Och sedan "fallets stund" hon första gången höjde

Sin röst till lof i sångens helga ljud.

Polacken.

En stormig qväll, för icke längesedan,

Satt jag på stranden invid Östersjön,

Och såg hur böljan tumlade sig nedan

Mot klippans fot, båd' hvit och grå och grön.

Den klara solen hade sjunkit redan

I vester ned bakom den gröna ön —

Och svarta åskmoln skymde himlapellen,

Der ingen stjerna lyste fram i qvällen.

Men stormen lade sig. På fästets bana

Gick månen fram uti en stjernekrans,

Och spred sin klarhet. Som en segerfana

Låg hafvet skimrande i strålfull glans.

Och Elffruns stämma hördes vänligt mana

De glada elfvorna till lek och dans.

Strax, lydige sin herrskarinnas vilja,

De svängde kring på bonad silfvertilja.

Allt var så ljuft och gladt. Som i en spegel,

Jag blickade utåt den blåa ban,

Då blef jag varse fjerran från ett segel,

Som flöt på ytan fram, liksom en svan;

Framåt det sväfvade i afmätt regel

Delfinen likt, som är vid hafvet van.

Snart stod ett litet vingadt skepp vid randen

Utaf den lugna, skogbeväxta stranden.

Ur skeppet reste sig en manlig hjelte,

Klädd som han kommit ifrån härnadståg,

Ett svärd, till hälften draget fram ur bälte,

Vid sidan hang och sken som sol-lyst våg.

Men blickens vilda eld i tårar smälte

Och sorgligt leende han kring sig såg.

En bleknad qvinna höll han ömt i famnen

Lik vattenliljan, gungande i hamnen.

"Välkommen" — sade jag — "till svenska jorden,

Hvem än du är och hvart du kommer från!

En säker fristad bjudes dig i Norden

Bland blåa fjäll och strida strömmars dån,

Du vänskap finna skall, ej blott i orden,

Hos mig och hvarje redlig vikings-son!

Välkommen derför hvem du än må vara!"

Han steg i land och hördes vänligt svara:

"Välkommen!… Ack! det ordet ljufligt klingar

I mina öron som en segersång,

Och frid till stormuppfyllda hjertat bringar:

Upprepa det, o yngling, än en gång!

Kanske min brud, som här på armen hvilar,

Slår ögat opp dervid, och ler och smilar.

O, nej! O, nej! Hon slumrar lugnt och stilla,

Som barnet i sin hulda moders famn.

Det är forbi, hon fick sitt hjertblod spilla;

Förgäfves nämner jag den huldas namn;

Ty hon är död och kan ej mera svara…

Hur det gick till, skall jag för dig förklara:

I Södern, närmare den varma solen

Der låg i fordna dar ett mäktigt land

Som kallades och kallas ännu Polen

Fast derutöfver har gått eld och brand.

Ett fritt och hjeltemodigt folk der bodde

Som blott på Gud och tapperheten trodde.

Men krigets åska gick med storm kring verlden

Och svepte himlens ljus i moln och damm.

Allt stort och ädelt sköflades på färden,

I Polen strök den som en stormvind fram.

En svärm af getingar kan döda björnen,

En svärm af vildar togo Polska Örnen.

All frihet var förlorad på minuten;

Polonia, mitt arma fosterland,

Blef snart i våldets grymma armar sluten,

Och hårdt belagdt med centnertunga band,

Och öfver fria männers hvälfda grafvar

Fram vandrade en mängd af sorgsna slafvar.

För friheten, den höga, himlaburna,

Vi kämpat se'n i många herrans år,

Och lagrar skurit, som vid tidens urna

Stå grönskande, hur vred än stormen går.

I Häfdens helgedomar bör du leta,

Om du vill våra bragders öden veta.

Men hvad ej Häfden ännu hunnit teckna

För dig, jag tolka skall, så godt jag kan,

Och om af harm dervid du skulle blekna,

Bevisar det att du ännu är man…

Först vill jag dock på vänlig blomstertufva

Nedlägga dig min hulda, hvita dufva.

Nu suckar Polska folket, smidt i bojor,

Behandladt som en nedrig röfvarhop:

Från högaste palats till lägsta kojor

Hörs endast jemmer, sorg och klagorop.

Ljus, frihet, sanning, dessa gudaorden

Har våldet bannlyst ifrån fosterjorden.

Bort till Siberiens hemska, öde trakter

Nu släpas den, som yrkar rätt och väl,

Och sedan djupt i grufvans dolda schakter

Han vandra får, en hånad lifstidsträl.

Mång tusen själar uti qvalfull möda

Der, under slafveriets ok, förblöda.

Barn ryckas ifrån fäder, systrar, bröder,

Och makar måste genast skiljas åt.

En vink af herrskaren, — som allt föröder —

Och strax är det förbi. Ej hjelper gråt

Och böner, ifrän sönderslitna hjertan;

Tyranner endast le åt bittra smärtan.

Hämnd! ropar derför späda barnets hjerta,

Hämnd lågar i hvarenda ynglings bröst,

Hämnd suckar modern under namnlös smärta,

Hämnd fordra gångna fäders klagoröst,

Och dubbel hämnd bor här inom mitt sinne,

Ett sjudhett Hekla brinner jemt derinne.

Nyss reste sig en hop af ädla männer:

För Polens frihet reste de sig opp,

Och såsom fosterlandets sanne vänner

De väpnade sig i det glada hopp

Att hämndens timma redan hade slagit

Och verldens jätte sista steget tagit.

Framåt! det skallade och svärden hveno

Så skarpt som nordanvindens friska sus

Och gyllne rustningar i månglans skeno

Som klara stjernor i Allfadrens hus.

Förliden natt var det i striden herrligt

Att stå, fast blodet strömmade förfärligt.

Vi kämpade, men för att mera lida,

Vårt olycksmått det var ej rågadt än.

Från striden flög jag till min flickas sida

Att finna tröst hos henne: hjertats vän.

Det är så ljuft sig veta älskad vara,

För kärleken försvinner hvarje fara.

Glad satt jag i en paradisisk villa

Och tryckte hennes mjella, hvita hand.

Hon log mot mig så vänligt ömt och stilla

Som englar le i ljusets fosterland;

Vi njöto hvad ej språket kan uttrycka

Två kärleksdruckna själars sanna lycka.

Det var för mycket. Plötsligt ljuda röster

Och blanka sablar blixtra rundtomkring;

Kosacker nio, vilddjur ifrån Öster

Omgåfvo oss, som ulfvar i en ring.

'I ären fångna!' hörs en stämma dundra.

Nej! sade jag, vi tagas ej af hundra.

Jag drog mitt goda svärd med lust och gamman

Och raskt min flicka drog en klinga med,

Det blef en strid. Till slut dock allesamman

Jag nederhögg, — som lian mäjar säd;

Men ve! Min brud hon nedsjönk, matt och sårad,

Utaf ett giftigt dolkstygn genombårad.

Blek ligger hon nu här. Se dödens engel

Har härjat hennes friska rosenkind.

Hon liknar liljan, bruten från sin stängel

I förtid ned af någon stormig vind.

Blod droppar än från svandunshvita barmen

Och sargad är den runda sköna armen.

Hit har jag henne fört, till Svenska jorden,

Och beder om en stilla graf deri,

Lugn skall hon slumra i den fria norden;

Sjelf var hon till sitt väsen stolt och fri;

Derför skall hon ej i den jorden hvila,

Utöfver hvilken endast slafvar ila.

Till hemmets stränder vill jag sedan tåga

Och kräfva blodig hämnd för älskad mö.

För Polens frihet vill jag lifvet våga

Och kan jag icke segra, kan jag dö.

Friskt mod inom mitt varma bröst jag hyser

På himlen ännu hoppets stjerna lyser."

Så sagt. Han redde nu en graf och sänkte

Sin bleka lilja djupt i mullen ner, —

Hvad han dervid inom sin hjerna tänkte,

Vet endast Gud som hjertats kamrar ser.

Men morgonsolen klart på fästet blänkte —

På hennes strålar kom en andehamn

Till grafven ned och spred en himmelsk fägring,

Svann sedan åter bort, liksom en hägring.

Tyst främlingen till skeppet återvände,

Se'n han med blommor sirat kullens sand;

Det hvita seglet högt i topp han spände

Och flög som hafvets örn mot hemmets strand.

Till afsked dessa ord jag honom sände:

"Strid tappert än en gång för fädrens land!…

Det rätta, sanna, segra skall med tiden!…

Hell dig och hell det svärd du bär i striden!"

Blekinge.

Här fins ett landskap i vår nord,

Som Blekinge vi kalla,

Det alldra skönaste på jord,

Hur prisets dom må falla.

Tror du det ej, kom hit och se

Hur allt i sommarns drägt syns le.

Så långt som ögat skönja kan

Hvad rägring prakt och under;

Som på en tafla om hvarann

Se kullar, dalar, lunder

I bländande förtrollning stå

Omfamnade af sjöar blå.

Se dessa täcka blomsterfält,

Der klara bäckar dansa,

Och bokeskogens gröna tält,

Som bergens toppar kransa.

Der sitta fåglar på hvar gren

Och bada sig i solens sken.

Hör vattenfallets glada brus

Och luftens sångarskara

Och källans sorl och vindens sus,

Dem qvällens ekon svara…

Det hela är ett eden likt,

På sång och vackra flickor rikt.

Skandinavisk Förbundssång.

Vid ljusets helga fana

Vi svära denna stund

All Svea, Nore, Dana

I broderligt förbund

Utgöra ett tillsamman

I med- och motgångstid!

"Den drabbe Thor med flamman",

Som bryter edens frid!

Vi trenne Gudar dyrka,

Men blott i en person:

Vi tre till lif och kyrka

Vi äro en nation

Och skola det förblifva,

Så länge solens bloss

Och månens silfverskifva

Ses lysa öfver oss.

Må verldens åskor bullra

Helt nära då och då,

Och "österns jätte" mullra,

Vi frukta ej ändå,

Ty slutna tätt tillhopa,

En bergfast kämpakrets,

Vi trotsa fritt Europa

Med runesvärdets spets.

Hör fädrens klingor slamra

Högt jublande i Nord

Och bergens dvergar hamra

Sitt bifall under jord.

För frihet, ljus och gamman

Framät i djupa led!

"Den drabbe Thor med flamman",

Som bryter denna ed!

Till Svenska Bondeståndet.

Du fordna bondehär, du landets friska kärna,

Som gick från hus och hem att folkets frihet värna,

Som enkel var i drägt och trofast uti ord,

Säg, lever ej din kraft som förr i högan nord?

Ack jo, jag hör hur än, bland våra berg och dalar,

I stormens friska gång och flodens brus du talar

Om mannamod och tro och hugstor kämpastrid,

Och bragder utan tal från en försvunnen tid,

Om männer, som med kraft sin egen bana röjde

Och ej för annan gud än himmelens sig böjde.

I bröder, om i arv från fordom odalmän

I ägen i behåll en frihets gnista än,

Som kan ge lif och mod åt edra tryckta sinnen,

Och om I vörden än de tappre fäders minnen,

O, läggen då strax bort allt tomt och uselt prål,

Som tär likt rost och mal på Sveas blanka stål,

Ja, läggen bort allt prål, allt utländskt uti seder,

Och varen svenske män!… Min sångmö manar eder —

Vid allt hvad heligt är, vid bergens runeskrift

Och ekarna, som stå på murad kämpagrift,

Vid Carlavagnens bloss, vid nordens höga minnen,

Ja, vid allt ädelt, stort som lifvar edra sinnen —

Till tarflighet och dygd och ädla tänkesätt.

Vi ha' en Kung, som vill att frihet, sanning, rätt,

Skall gälla nu som förr i höga nordanlanden;

O träden derför fram med allvar uti anden,

Mot mörker och förtryck, med vett och styrka strid!

Det stundar innan kort kanske en stormig tid,

Som fordrar mannakraft så väl i ord som handling;

Ty skall vårt land bestå, behöfs en snar förvandling — —

Från Åreskutans spets till mörkblått Öresund

Finns ingen ärlig svensk som ej af hjertans grund

Hörs ropa: "Genast bort med allt det murkna gamla,

Oss lyster längre ej att bland ruiner famla."

Nu tiden inne är ett frihetstempel bygga,

Inom hvars pelarhvalf vi kunna vandra trygga.

Och dertill fordras främst upplysning, vett och mod;

Ty visdom är den lots, som öfver tidens flod

För statens skepp i hamn emellan skär och öar,

Hur vildt än hafvet går och kastar sina sjöar…

Upp derför, bröder! Nu med djerfva steg framåt

På ljusets, bildningens och hoppets glada stråt!

Mot våld och barbari, i broderlig forening,

Må gladt vi träda fram och säga ut vår mening

Som männer höfves! Ja, må bondens fria tal

Sig göra gällande kring fjällar, fält och dal.

Väl kunna än som förr, när Svea låg i bojor,

Befriare gå fram ur låga bondekojor.

En Vinterqväll.

Hör, hur nordanvinden susar

Friskt omkring dig hvar du står;

Se, hvad prakt, som sinnet tjusar,

Hvart du än i Svitjod går;

Och du skall ej längre prisa

Söderns qvalmuppfyllda jord,

Ty hvad har du väl att visa

Mot en vinterkväll i Nord.

Himlens runda fäste skiner

Som kristall, en kupa, full

Af de ädlaste rubiner

Och det mest utsökta gull;

Bleka äro väl dess stjärnor,

Men de se hit ner så klart,

Som de unga bygdens tärnor

Se på något underbart.

Svärmiskt drömmande och stilla

Vandrar månen, nattens sol,

Men hvad glans och tjusningsvilla

Råder ej vid nordanpol!

Norrskenet i tusen strålar

Flammar upp vid skogens bryn.

Och i regnbågsfärger målar

Halva himmelen och skyn.

Jorden, i snöhvita drägten,

Ligger som en somnad brud,

Medan friska nordanflägten

Rimfrost strör i hennes skrud,

Som likt äkta pärlor blänker

Emot månens klara ljus;

Skönare du dig ej tänker

Smycken i Allfaders hus.

På det höga fjellets kanter

Kämpevålnader ses gå,

Klädda rikt i briljanter,

Silfverskägg och rockar blå;

Tunga svärden skarpt de svinga,

Likasom i härnadsfärd,

Gnistor fram ur stålet springa

Tätt som ur en smideshärd.

Men i dalen, hvart du blickar

Är blott lif och rörelse;

Furuskogen står och nickar,

Majestätlig till att se

Här och der en koleld sprakar

Fram ur djupa gruvschakt,

Och ett blekrödt eldregn skakar

Vidt omkring den hela trakt.

Insjön, lik en silfverbrygga,

Ligger genomskinligt klar,

Och med sinnen, friska, trygga,

Öfver böljans sal man far,

Lätt som fraggbestänkta vågen

Häfves för en östanvind,

Fort som pilen ifrån bågen

Löper emot värnlös hind.

Strömmen jemt mot kölden strider,

Blir besegrad allt ibland,

Men han bryter dock omsider

Sönder alla isens band,

Och mot hafvets sköte rusar

Oförvägen, glad och fri;

Vattenfallet klangfullt brusar

Som en orgel melodi.

Ur hvart hus och koja glimmar

Klart ett sken från spishäll,

Gladt förflyga qvällens timmar

Inom nordens låga tjäll;

Gubben framför brasan qväder

Hjeltevisor för de små,

Gumman sig i vävstol gläder,

Flickan lustigt spinner trå'.

Hör, hur tunga hammarn klingar

Som en klocka i hvar by!

Se, hur röken lodrätt svingar

Gnistrande mot blånad sky!

Inom smedjan frie männer

Smida svärd till fejd och strid;

Hur de bita verlden känner

Ända ifrån Odens tid.

Allt är skönt och stort och herrligt,

Hvad du skådar eller hör;

Folket, modigt, fritt och ärligt,

Ingen ovän fruktar för.

Det är klang i strömmens toner,

Det är kraft i nordans ord;

Glad försmår jag Söderns zoner

Herrligare är i Nord!

Fatta Mod.

Det är sannt, att lifvet äger

Många sorger och besvär,

Men om rätt man överväger,

Det ej någon sorg beskär,

Som man ej i tid kan dämpa

Genom bön och tålamod,

Blott man vet att kraftigt kämpa,

Blott man vet att fatta mod.

Tro ej alla, som predika

Om vår verlds eländighet;

Många blott af vana skrika,

Andra uttal pjunkighet.

Verlden är, hvad den har varit,

Ömsom både ond och god,

Ingen ännu vilsefarit,

Som har vetat fatta mod.

Hvarför denna vecka klagan:

"Jorden är af sorger full",

Tag emot den gifna agan

För din egen välfärds skull;

Men misströsta ej i striden,

Tro att Gud i allt är god,

Snart är sorgens dag förliden,

Blott du vet att fatta mod.

Är du ung, och lifvet dansar

Lekande framför din syn,

Fullt af täcka blomsterkransar,

Fallna likasom från skyn,

Och det skulle plötsligt hända

Att det törne blir af allt,

Fatta mod, ty Gud kan vända

Törnet i en blomgestalt.

Seglar du i hoppets julle

Uppå lyckans falska haf,

Och din lätta farkost skulle

Vilja gå med dig i qvaf

På fördolda skär och bankar,

Pejla djupet med ditt lod,

Refva seglen, kasta ankar,

Vet att hurtigt fatta mod.

Faller du från ärans höjder

Ner i intets tomma famn,

Och de flykta, jordens fröjder,

Som en bleknad andehamn:

Fatta mod! — den sol, som ilar

Neder bakom fjellets topp,

Endast några timmar hvilar,

Innan hon går åter opp.

Om din ljusa stjerna slocknar,

Eller går i molnen ned,

Och det rundtomkring dig tjocknar,

Der du står på ödslig hed;

Fatta mod! — ej foten slinter

På din nattomhöljda stig,

Genom tidens labyrinther

För ett högre väsen dig.

Söka hvassa tungor piska

Dig med tadlets nässelblad,

Bry dig ej om hvad de höviska,

Utan modig var och glad;

Väl de kunna etter spruta

I din lefnads varma blod,

Men de måste skamligt sluta,

Blott du vet att fatta mod.

Skulle dina vänner ila

Före dig på dödens stig,

Stör ej deras ro och hvila

Med en klagan sorgelig.

Du och jag och alla andra

Skola samma väg derann;

Fatta mod, men icke klandra

Hvad som icke hjelpas kan.

Om du är så fattig vorden,

Att du verkligt lider nöd,

Trampa icke modlös jorden,

För att få en beta bröd;

Lyft din blick mot himlens salar

Och fall ned i ödmjuk bön,

Gräf se'n uti berg och dalar,

Och du får en riklig lön.

Jorden nekar ingen födan,

Som med mod arbeta vill,

Rikligt gifver hon i grödan

Hvad din nödtorft hörer till;

Sjelfva bergen kunna dägga,

Kunna gifva märg och must,

Om du blott med flitens slägga

Dundrar på af hjertans lust.

Har du under vexelrika

Lifvet någon mö dig fäst,

Och hon skulle vilja svika,

När du älskar som mest,

Fatta mod, och sucka icke,

Som en narr, ditt kärleksqval:

Öfverallt, varhelst vi blicke,

Flickor fins i tusental.

Men om du en ädel maka

Utaf himmelen har fått,

Modigt strid och lid och vaka,

Att förljufva hennes lott.

Qvinnan, Skaparns mästerstycke,

Om hon älskvärd är och god,

Värdig är att älskas mycke

För sin kärleks tålamod.

Står du ensam och förskjuten,

Och all verlden går emot,

Fatta mod, ty på minuten

Tystnar ofta stormens knot;

Tänk, fast morgonen är mulen,

Och sin skugga kring dig drar,

Och, fast middagen är kulen,

Kan dock qvällen blifva klar.

När som Engelbrekt utsträckte

Armen mot förtryckets här,

I mång tusen bröst han väckte

Samma modiga begär;

Modigt visste han att frälsa

Svea ifrån slaveri,

En den andra kunde helsa

Åter såsom Svensk och fri.

Ingen konung Wasa blifvit,

När bland Dala-folk han stod,

Om han hade rådlös drifvit

Och ej vetat fatta mod.

Modigt Carl den tolfte ställde

Upp sin här i Narva slag,

Ingen enda modet fällde

Derför denna hedersdag.

Den som modigt vill, kan timra

Sjelf sin egen ärestod,

Se hur hoppets stjärnor skimra

Klart i verklighetens flod;

Skapa sjelf sin egen lycka,

Under måttliga begär,

Och sin levnads afton smycka

Med hvad Gud behagligt är.

Derför bör du aldrig klaga

Uppå ödets hårda lott,

Ödet är en gammal saga,

Gjord för barn och dårar blott;

En och hvar kan ödet dämpa

Genom bön och tålamod,

Blott man vet att kraftigt kämpa

Blott man vet att fatta mod.

Minnessång öfver Nils Månsson i Skumparp.

Bland frie odalbönder än

Ditt namn på ryktets vingar

Med vördnad nämns af Svenske män,

Och ej så fort förklingar;

Ty ibland Dannemän du står,

Likt eken uppå hällen,

Som brottats många Herrans år

Med stormarna på fjällen

Med öppen blick du trädde fram

Och talte, hvad du tänkte;

Ett drag af fordna Göthers stam,

Som ingens ära kränkte,

Framlyste ur din ädla själ,

Stod tecknadt på din panna;

Din lösen var: "för Allmänt Väl,

Det Rätta och det Sanna."

Ej blef du fram i dagens sken

Af andras vishet buren;

Sjelf röjde du dig väg allen,

Okonstlad som naturen.

Sjelf byggde du ditt Riddarhus,

Och kämpade i tiden

För frihet, ära, rätt och ljus,

Och segrade i striden.

Det lumpna dagens pris ditt bröst

Med vishet lugnt försmådde,

Ej smickrets gift bemängda röst

Ditt mannahjerta nådde.

Så fast som klippan står i nord,

Hur verldens åskor ljunga,

Så fast stod du vid hvarje ord,

Som gick ifrån din tunga.

Väl hväste tadlets ormar kring

Dig på din lefnadsbana;

Men sluten i din brödraring

Du höjde ljusets fana,

Och ristade med djerfva drag

I folkets bröst de orden,

Som stå med guldskrift i vår lag:

"Sann Tryckfrihet i Norden!"

Se här, du stolta riddarhop,

Som yfs i dina sinnen,

Och grundar dina frihetsrop

På fädrens stora minnen:

Hvad hjärtats adel verka kan

Till fosterlandets ära,

Det visar denna ärans man,

Som stred för ljusets lära.

Se här, I bröder! Lefver än

Bland oss hans stora minne;

Så lâtom oss som Svenske män,

Med allvar i vårt sinne,

Uppå den grundval, han oss lagt,

Ett frihetstempel bygga,

Och så med enighet och magt

Vårt framtids-väl betrygga.

Soldaten Stång.

(Se Fryxells Berättelser ur Svenska Historien del. 4, sid 299, samt del 6, sid. 115.)

Du manliga, du Svenska sång

Ljud högt som forsens larm,

Och väck med dånet af din gång

Friskt mod i hvarje barm!

Flyt lätt som vattenfallets språng,

Men stålsätt dina ord

Och tala om Soldaten Stång,

Förgäten snart i nord.

Han var en stor och ståtlig man

Med alnslångt skägg och hår;

I blicken hjeltemodet brann,

Liksom när åskan slår.

Hög stod han som ett skogvext berg

Bland Sveas krigare,

En vanlig karl var blott en dverg

Mot honom till att se.

Ett dråpligt svärd han ärft af far,

Blankt som en solskens-dag;

Detsamma först hans stamfar bar

Uti Bråvalla slag.

Skarpt var det som ett vinterny

Och lyste likaså,

Som strålen af en ljungeldssky

På himlarunden blå.

Så rustad för sin ärfda tro

Och för "kong Gösta", gick

Han som helt ung ur hyddans bo

Med trottsig min och blick.

Förutan sköld och hjelm han drog

I striden med besked,

Och med sin blotta handkraft slog

Rätt mången kämpe ned.

Men blef det hett i härnadsfärd,

Drog han sin tröja af,

Och svängde se'n sitt goda svärd

Som en förtrollad staf.

Der haglade tätt om hvarann

Stridt tunga slag på slag;

Han nidhögg fem och sjutti man

Vid Stangebro en dag.

Så hurtig knekt bar intet land

I verlden förr väl sett:

Tretusen man med egen hand

I krig han döden gett.

Och tiotusen Ryssar jemt —

Ett rätt ansenligt tal

Han med sin bistra uppsyn skrämt

På flykt åt skog och dal.

Från far till son en sägen har

I Ryssland gått alltse'n

Om denna kämpe, som dem var

Till fasa, skräck och mehn.

När nordanvindens friska fläkt

Förbyts i storm och gny,

Tro de det är hans andedräkt

Och korsa sig och fly.

Dock icke blott i stridens larm

Han fäktade så käckt;

Ty, för det rätta ständigt varm,

I fred han oförskräckt

Sin mening öppet sade ut

Mot svek och barbari,

Och var från början intill slut

Till själen svensk och fri.

Ännu i ålderns sena dar,

Se'n hjessan blivit grå,

Den allra skönsta man han var,

Der han på post sågs stå

I Stockholms slott vid Kungens dörr

Ett lefvande bevis,

Att nordens hjelteslägt var förr

Båd' ädel, stark och vis.

Ty ofta, säger "krönikan",

Sågs Gustav Adolf stå

Vid sidan utav denne man

Och lyssnade uppå

Hans tal om flydda lefnadsår,

Om bragdrik kämpastrid;

Och högt, som stormig bölja slår,

Slog Kungens bröst dervid.

När sist han somnade utaf

Och gick till annan verld,

I testamente han då gaf

Åt Konungen sitt svärd,

Som tacksamt äreskänken tog

Till lidandets försvar…

Hur han det se'n i striden drog,

Det vet nu en och hvar.

Du krigare, som nu så spänd

Bland buller gny och bång,

Går styf och stolt med svärd vid länd,

Lär af Soldaten Stång

Att slåss för kung och fosterland,

När pligten manar dig

Att tåga ut med svärd i hand

På östanfärd i krig!

Äreskänken.

Lyft hatten af för gubben der

Med ålderns snö i håret!

Ett svärd han vid sin sida bär,

Fast han är bra till åren.

Han dragit det med hjertans lust,

Och stått med mod och ära

I mången blodig fejd och dust

För fosterlandet kära.

Det svärdet är hans allt, men tänk,

För guld han ej det släpper,

Ty som en kunglig äreskänk

Han det vid länden knäpper;

Dess bragders mängd med liflig blick

Han täljer, glad till sinnes.

Hur det gick till, när han det fick,

Min sångmö noga minnes.

Vid tredje Gustafs sida stod

Han stolt vid Walkiala,

Och utan bössa eller lod

Han sjöng sin krigarskala.

Med blotta svärdet fram han drog

Mot fiendernas leder,

Och såsom löf i gulnad skog

Han männer fällde neder.

Väl femtio och fler ändå

Han mejade med svärdet,

Som mogna ax och vissna strå

Ses falla uppå gärdet.

Så föllo Ryssar, der han gick

Och många sågos springa

För blotta elden af hans blick

Och suset af hans klinga.

Det icke första gången var

Som skäggig Ryss fick falla

För Sveriges bästa tvillingpar,

Dem jern och stål vi kalla;

Men ej se'n många Herrans dar

Han blödt för sådan glafven,

De flesta trodde att det var

Kung Carl, som gått ur grafven.

Alltsedan hedendomens tid

I hela Svea rike

Man knappt i någon enda strid

Sett denne kämpens like,

Ty Thore Storm, så heter han,

Var i de unga åren

En jättelik och ståtlig man,

Och lefnadsfrisk som våren.

Vid stridens slut Kung Gustaf tog

Den tappre varmt i näfven,

Och sade högt, i det han log

Och drog sin klinga äfven:

"Tag, käcke stridskamrat, mitt svärd

Till minne utaf striden,

Du är den äreskänken värd!

Mer skall du få med tiden."

Med vördnad Storm nu svärdet tog;

I fiendens leder

Han dragit det med hjelte fog

Och bär det än med heder;

Men något mera för sitt mod —

Och det gör honom lika —

Han aldrig fått, den kämpe god,

Ty äfven kungsord svika.

Lyft därför hatten af min vän

För silfverhårig gubbe,

Du ser ej många slika män,

Ty, som en kärnfrisk stubbe,

Han nu bland idel småskog står

I Svears krigartempel.

O, yngling, när i strid du går,

Följ gamle Storms exempel.

Sångaren.

Med harpan i handen jag börjar min färd

Och finner på vandringen hela Guds verld

Så innerligt rolig och fager.

Allt herrligt och stort förtjusar min syn

Från molnet, som seglar deruppe i skyn,

Till sippan i solljusets dager.

Vid framtida minnen, ruiner och grus,

Vid ståtliga borgar och halmtäckta hus

Min klangfulla harpa jag strängar,

Ej sorgligt som klagande fågeln i bur,

Nej, glädtigt som fjäriln i Herrans natur

Far fram öfver blommande ängar.

Helst dröjer jag dock uti skogarnes sus;

Mig gläder de larmande flodernas brus

Och vinden, som spelar i träden;

Mig gläder de ljungande åskans skräll

Och lundernas löfrika grottor och tjäll

Och fåglarnas himmelska qväden.

Mig gläder de speglande sjöarnes glans

Och böljornas sorgfria, lekande dans

Och dimmornas praktfulla hägring;

Mig gläder de sorlande bäckarnes gny

Och liljornas skära, försmäktande hy

Och rosornas glödande fägring.

Mig gläder de lifliga hjordarnes språng

Och herdarnes enkla, okonstlade sång

Och älvornas ringdans i parken;

Mig gläder de landtliga tärnornas fröjd

Och oskuldens lekar i dal och på höjd

Och vilddjurens frihet i marken.

Så vill jag då sjunga — dig öppna mitt bröst —

Om allt, som mig gläder, med jublande röst

Och prisa Gud Fader, som gifvit

Mig sångens förmåga i stället för gull,

Ty silfver och gull är ej annat än mull,

Så står det i bibeln ju skrifvet.

Arbetarens Sång.

Väl somliga sucka och klaga sin tid

För stenar och träd uppå marken,

Men jag tycker lifvet är glädje och frid,

Mot mig ler hvar blomma i parken;

Och därför så sjunger jag gladt alla dar,

Har kläder och föda — ingen mer har uppå marken.

Förrän solen går opp, jag vid arbetet är,

En lätting är sämre än djuren.

Min börda, fast tung, jag med tålamod bär,

Och gläds åt den fria naturen;

Och derför så sjunger jag gladt alla dar,

Har kläder och föda — ingen mer har.

När svetten den lackar från panna och kind

Och solen i "synen" mig bränner,

Då helsar jag glädtigt den svalkande vind,

Och frisk omkring hjertat mig känner;

Och därför så sjunger jag gladt alla dar,

Har kläder och föda — ingen mer har.

Glad blickar jag ut de odlade fält,

Och ser på den vexande gröda,

Och tackar vår Herre, som så har beställt,

Att tusenfallt lönas min möda.

Och derför så sjunger jag gladt alla dar,

Har kläder och föda — ingen mer har.

När aftonen kommer, så går jag förnöjd

Mot trefliga hyddan tillbaka;

Der möts jag i dörren med glädje och fröjd

Af barn och kärälskelig maka,

Och därför så sjunger jag gladt alla dar,

Har kläder och foda — ingen mer har.

Den gamle knekten.

"Friskt mod, framåt, min fot, gå på,

Håll takten nu som förr,

Till höger vänd! Hurrah… se så

Träd inom bondens dörr!

Guds frid, båd' far och mor! I qväll

En gammal krigsman ber

Om hvila i ert lugna tjäll —

Jag orkar knappast mer."

"Sitt ned, min vän! Du är väl matt?

Lyft påsen från din rygg —

Du skall få ligga här i natt

Och sova lugn och trygg!"

"Stor tack! Visst är jag trött och tung,

Se'n hjessan blifvit grå…

Förr var jag liflig, rask och ung,

Helt annat var det då.

Som pilt jag afsked bjöd åt mot

Och tog mitt svärd i hand;

Vid Gud jag utan tvekan stor

Att tjena kung och land.

I ledet stod jag stolt och grann

Och skyldrade gevär;

Mitt gamla tempo än jag kan —

Se det gick till så här…

Men ej ett svärd till lek jag bar,

Som krigaren gör nu,

Ty utan skryt jag varit har

Och stridt i slagen sju.

I Finland miste jag ett ben —

Nu har jag ett af träd.

En kula kom, som pep och hven,

Och vips så strök det med.

På knä jag fäktade ändå

Ha, det gick lustigt nog…

Der föllo ryssar ned som strå

Och löf i gulnad skog.

Vid Leipzig fick jag femton sår,

Som blöda än ibland —

0, det är tungt vid sjutti år

Att gå med staf i hand!

Men ännu tyngre är den lott

Att lida nöd och brist

Och skörda hån och smälek blott

Af verlden först och sist.

Dock ingen klagan, arma bröst!

Snart har du kämpat ut —

Det lider emot livets höst:

Den långa dag tar slut."

Så sjunger gammal knekt och går.

Från dörr till dörr och ber

Om bröd, till dess han sist af sår

Och hunger dignar ner.

O, fosterland, din son han var,

För dig han stridt och blödt —

Ett ansvar stort hos Gud du har:

Af brist på vård han dött.

Vallgossen.

Må andra klandra lyckan sin

Och på sitt öde klaga,

Jag är förnöjd med lotten min

Lyss till min lefnads saga!

Med getter, bockar, får och lamm

Jag stryker som en stormvind fram

I skogen.

Jag gläder mig åt Guds natur

Och friskt min visa trallar.

Men stundom blåser jag i lur

Att det i bergen skallar,

Och brådskande med fasligt gny

Strax alla markens rovdjur fly

I skogen.

När som jag matt och törstig är,

Så godt är källans vatten,

Och blir jag hungrig, mogna bär

Jag plockar uti hatten

Och äter se'n af denna rätt

Och litet bröd mig nöjd och mätt

I skogen.

Nog vet jag hvarje fågelbo,

Hur högt de än må bygga,

Men aldrig stör jag deras ro:

För mig de leva trygga

Och sjunga hela dagen lång

Om tidens fröjdefulla gång

I skogen.

Vid middag solens heta brand

Min hjord i skuggan svalkas,

Men på den täcka flodens strand

Jag leker då och skalkas,

Och bygger qvarnar i hvar bäck

Och hus i hvarje löfrik häck

I skogen.

När himlen blifver mörk och grå

Och vreda åskor knalla,

Och blixtar efter trollen slå

Och strida skurar svalla,

Då läser jag blott fader vår,

Och sedan trygg min bana går

I skogen.

Sist när som solen sjunker ner,

Jag driver hjorden samman,

Och under sång mig hem beger

Med hjärtlig fröjd och gamman;

Små blommor bär jag äfven hem

Till henne — tyst, jag vet väl hvem

I skogen.

Så går min tid med lustig fart

Förutan sorg och oro,

Och stor och stark jag blifver snart;

Ack, om jag nu det vore,

Jag byggde mig ett litet hus

Bland björkarna vid bäckens sus

I skogen.

En hydda för min trogna vän,

Som dela vill min lefnad,

Jag önskar mig — nog får jag den!

Se'n har jag ro och trefnad,

Och bryr mig ej om någonting

På hela vida jordens ring

I skogen.

Tiggaregossen.

Jag stackare lille får vandra omkring

Och svälta och frysa och tigga;

Jag har ingen glädje på jordenes ring;

Hvar natt jag på golfvet får ligga;

Dock somnar jag lugn och lugn jag uppstår,

Ty ofta jag läser mitt: Fader vår!

Min fader han vill icke kännas vid mig,

Min moder allredan är döden;

Ej någon i verlden sig vårdar om mig,

Ej någon mig hjelper och stöder;

Dock vandrar jag trygg; hvarthän som jag går,

Ty ofta jag läser mitt: Fader vår!

Ack, lycklig är sparfven, som äger ett bo,

Som äger en vän och en maka;

När aftonen kommer, så kan han få ro —

Men jag får i stället då vaka,

Och bedja och klaga förrän husrum jag får,

Dock ofta jag läser mitt: Fader vår!

Så tungt är att leva i nöd och i tvång,

Till stöd ha blott tiggarestafven;

Dock hoppas jag lifvet väl slutas en gång,

Jag derföre längtar till grafven;

Ty ljufvelig slummer och hvila jag får

I grafven, när sist jag har läst Fader vår!

Herdinnan.

Tiden ståndar aldrig still,

Timmarna som svalor fara.

Sörja må hvem helst som vill,

Jag vill glad och lustig vara.

Fåglar, blommor och träd

Glädjas och fröjdas med —

Hvi skulle jag sucka och klaga?

Trasten sjunger gladeligen

I naturens stora kyrka:

Han, som jag, väl har en vän

Att i ro och tysthet dyrka.

Dufvan kuttrar på qvist,

Källan porlar så friskt

Och bäcken hörs susa i dalen.

Lilla lärkan ljufligt slår

Högt i rymdens blåa salar,

Hennes sång jag väl förstår:

Hvarje ton till hjärtat talar.

Tjädern spelar i topp,

Orren leker… Hopp, hopp!

Se ärlorna trippa på ängen.

Göken gal i löfrik ek,

Mygg och bi i stora flockar

Svärma lustigt om i lek,

Skatan skrattar, anden lockar

Sina käresta små

Ut bland böljorna blå,

Der snöhvita svanorna segla.

Öfverallt är frid och fröjd:

Endast muntra, glada väsen

Sväfva kring från dal till höjd

Ibland blommorna och gräsen —

Ingen klagande röst,

Intet suckande bröst

Mitt öra förnimmer i skogen.

Sorla lifligt, muntra bäck!

Källa, porla friskt i dalen!

Dofta rikligt, rosenhäck!

Duva, kuttra ömt i alen!

Min älskling kommer snart,

Kysser mig — det är klart —

Och se'n står vårt bröllop till hösten.

Sjömansflickan.

Med våta ögon ser jag på böljorna de blå

Som hotande och villda mot klippeväggen slå,

Ty långt i fjerran är

Den som jag håller kär.

Men jag, hans bleka lilja, på stranden väntar här.

"Till hösten är jag åter hos dig mitt unga vif",

Så sade han, och slöt mig förtroligt till sitt lif,

Men dagarna de gå

Och böljorna de slå

Och intet kommer vännen hur än jag vänta må.

Emellan oss är skog och sjö och äfven berg och dal,

Emellan oss är frid och fröjd och äfven sorg och qval;

Ty långt i fjerran är

Den som jag håller kär

Och jag, hans bleka lilja, på stranden väntar här.

Jag suckar och jag klagar jag tåras och jag ber

Och spejande som falken utefter hafvet ser.

Och dagarna de gå

Och liljorna de slå

Men intet kommer vännen hur än jag vänta må.

Ack, om jag hade vingar som fågeln högt i sky,

I denna qväll jag skulle till andra länder fly,

Ty långt i fjerran är

Den som jag håller kär

Och jag, hans bleka lilja, på stranden väntar här.

Ja länge har jag väntat, nu är min enda tröst

Att när ej hjertat mera kan klappa i mitt bröst,

Och inga dagar gå

Och inga böljor slå

Så får jag råka vännen i himmelen den blå.

Barnhus-Barnet.

Sjung, arma hjerta, sjung!

Med stämma, späd och ung

Din sorgsna lefnads-gång

Uti en enkel sång.

Vid ingen moders bröst

Kan jag få hemta tröst,

Och slumra, blott en stund,

En enda ljuflig blund.

Vid ingen faders hand

Jag vandra får ibland,

Att hemta kraft och stöd

Mot oförrätt och nöd.

Med inga syskon små

Får jag i lunden gå,

Och svärma om i lek

Vid lätta vindars smek.

Jag vet ej far och mor,

Ej syster eller bror;

Och hur jag grubbla må,

Jag vet det ej ändå.

Likt fågeln inom bur,

Som skådar Guds natur,

Men den ej njuta får;

Så ock min tid förgår.

Inom den trånga cell,

Från morgon intill qväll,

Försmäktar jag hvar dag,

Blir lidande och svag.

Jag tänker ofta så:

Hvi såg jag lifvet då,

Ej någon menska vill

Mitt hjerta höra till?

Hvart djur, på marken är,

Det vård och omsorg bär

Om sina ungars hop,

Och känns vid deras rop.

Men menskan ensam blott

Åt ödets grymma lott

Kan lemna sina små;

Hur skall jag det förstå?

Uti en farlig verld,

Bland dårskap, synd och flärd,

Och laster och begär,

Jag ensam lämnad är.

Ty icke far och mor,

Ej syster eller bror

Jag nånsin veta får

Hur grubblande jag går.

Men ett jag vet och tror:

Högt öfver molnen bor

En Gud i Himmelen,

Som är de spädas vän.

Spelmannen.

Bästa lifvet under solen

Är att vandra med fiolen

Öfver både land och stad,

Stråken drilla, spela, stampa,

Takten trampa

Städse lustelig och glad.

Hvar jag på min vandring länder

Är jag utaf alla känder;

Spelar jag en "visstump" blott

Börja genast gamla, unga

Glädtigt sjunga,

Alla nöjde med sin lott.

Gnider jag en polska åter

Som på "nya viset" låter,

Hej och hoppsan, hvad det går!

Gubben nickar gladt i sängen.

Pigan, drängen

Svänga kring i alla vrår.

I den fattigaste koja

Höres glada röster stoja,

När jag stryker upp en vals.

Barnen bli af fröjd besatta,

Hoppa, skratta,

Känna icke hungern alls.

Sjelfva tiggaren, som fryser,

Spärrar munnen upp och myser

När jag stundom "klinkar" till.

Liten, som i vaggan gråter,

Slumrar åter

Vid en ljufvelig "kadrill".

Så i lekstugan som salen,

Vid en majstång och på balen,

Hvar jag stämmer min fiol,

Glädjen far på lösa vingar,

Jublar, svingar,

Lärkan lik, mot dagens sol.

Därför vill hvar fager tärna

Ha en speleman så gerna

Till sin enda, såta vän.

Men jag känner deras snara;

Hvarje fara

Har jag lyckats undly än.

Den Liknöjde.

Glada sång, ljud fritt i skogen,

Att det skallar rundt omkring!

Fast min flicka ej är trogen,

Gör det mig dock ingenting:

Nog det finns väl flickor flera —

Hvad behöver jag "krusera"!

Fastän hon var nätt och grann,

Hoppsan, snart tar jag en an!

Hoppsan, snart tar jag en annan!

Om hon ock mig öfverger,

Skjuter jag mig ej för pannan,

Liksom det ej funnes fler.

Flickor finns så tätt som blommor:

En bortgår, en annan kommer.

En till slut skall jag väl få,

Hoppsan, fast jag mistat två!

Fast af två jag sviken blifvit,

kan den tredje väl bli min.

Men om ödet så har skrivit,

Att hon också ger mig hin,

Då jag svär att aldrig mera

För en flicka kurtisera,

Utan heldre all min tid

Lefva sjelf i ro och frid!

Torparens Morgonsång.

Ur havet stiger solen så rosenröd och blid,

Och alla fåglar sjunga i det gröna.

Haf tack, o milde Fader, för nattens stilla frid

Och för den ro jag i mitt bo fått röna.

Af sömnen styrkt jag åter med helsa, kraft och fröjd

Mitt arbete begynner — så hjertans glad och nöjd —

För maka, barn och hydda.

Jag känner mig så lycklig. Hvad det är gladt och ljuft

Att lefva ibland skogar, berg och dalar,

Att dricka källans vatten och andas himlens luft

Uti naturens friska blomstersalar.

Allt under vindens vexling gå timmarna med hast,

Och yxa, plog och spade jag sköter utan rast

För maka, barn och hydda.

Hvad det är sällt att äga en egen åkerlapp

Och derpå lägga ner sin flit och möda,

Väl kan det stundom hända att grödan blifver knapp,

Men aldrig har jag ännu saknat föda.

Ty Han, som matar sparfven och kläder jorden grön,

Har rikligen välsignad båd' arbete och bön

För maka, barn och hydda.

Se râgen står i blomma och kornet skjuter ax

Och glada hjordar beta uppå marken

Och bien dra ihopa till honung och till vax

Och päronträd och apel stå i parken…

Allt detta jag planterat så glad i håg och sinn

Och skall, om Gud behagar, till hösten bärja in

För maka, barn och hydda.

O, Herre Gud i höjden, som vext och näring ger

Ät allt, som finns på hela vida jorden,

Till dig i dag och städse jag utaf hjärtat ber:

Låt ymnighet och frid slå ut i Norden,

Men skulle ovän komma och gästa Svea land,

Låt mig i striden draga med farfars svärd i hand

För maka barn och hydda.

Sång vid Majstången.

Livets glädje är så kort

Som midsommars-natten,

Flyger som en vårvind bort

Öfver land och vatten.

Låt oss derfor njuta den,

Medan blodet svallar!

Älska, dansa, sjung, min vän!

Så natur'n oss kallar.

Skogen, klädd i hoppets färg,

För ditt öga lyser.

Solen drömmer bakom berg,

Rodnar, ler och myser.

Se, nu slår hon ögat opp,

Likt en blygsam flicka.

Strålande af fröjd och hopp,

Dalens blommor nicka.

Fjäriln svärmar, göken gal

Med en sorgfri tunga;

Och i rymdens blåa sal

Tusen lärkor sjunga.

Bäcken, sorlande och fri,

Slingrar mellan stenar.

Allt i fröjd och harmoni

Sig med oss förenar.

Söker sorgen någon gång

Att ditt hjerta vinna,

Fäll en tår och sjung en sång,

Och den skall försvinna.

Hoppsan, gosse, lustigt sväng

Med din unga tärna!

Låt det gå i fullan fläng —

Flickan följer gerna.

Som en blek och tynad ros

För den kalla vinden,

Flyger glädjen snart sin kos

Lätt som snabba hinden.

Låt oss derför njuta den,

Medan blodet svallar!

Älska, dansa, sjung, min vän!

Så natur'n oss kallar.

Till Vårens första Lärka.

Välkommen lilla lärka till min fredliga dal,

Bygg på tufvan ditt bo,

Ingen stör der din ro,

Bland de leende blommornas tal.

Med längtan har jag blickat efter dig mången gång

I det svindlande blå,

Men du kom ej ändå;

Denna vintern har varit så lång.

Sjung ut för mig din glädje både morgon och qväll,

Och lär mig att nu

Lefva lycklig som du

I Naturens uppfriskande tjell.

Strö toner omkring dig som vintern strött snö

Och gjut i mitt bröst

Sångens himmelska tröst,

Ty i sång vill jag lefva och dö.

När se'n du svingar åter utöfver land och sjö

Låt sångarens själ

Göra sällskap jemväl

Till den eviga kärlekens ö.

Liten Visa.

Aldrig nånsin jag förglömmer

Lilla såta vännen min;

Om jag vakar eller drömmer

Står hon ständigt för mitt sinn.

Vandrar jag i gröna lunder,

Skådar jag blott öfverallt

Bland naturens många under

Hennes smidiga gestalt.

Lyssnar jag till lärkans qvitter

Eller ock på bäckens språng.

Som af lif och glädje spritter,

Mins jag hennes glada sång.

Lockar skogens hulda dufva

Makan till sitt varma bo,

Hör jag i den stämman ljufva

Hennes ord om evig tro.

Susar vinden för mitt öra

Som en salig harpoton,

Tycker jag mig endast höra

Henne, ty så hviskar hon.

Blickar jag i månskensqvällen

Upp mot himlens stjernekrans,

Ser jag der på blåa pellen

Hennes milda ögons glans.

Derför kan jag aldrig glömma

Lilla såta vännen min,

Jag må vaka eller drömma:

Ständigt står hon för mitt sinn.

Till Henne

Farväl — jag får ej mer dig trycka

Som förr intill mitt varma bröst.

Du var min lefnads skönsta lycka,

Du var mitt enda hopp och tröst.

Nu får jag aldrig mer i qvällen

Förtroligt vid din sida gå

Ut till de kära barndomsställen,

Att höra näktergalen slå.

Nu får ej mer min lyra klinga

För dig i dalens blomsterfamn,

Och skogens echo skall ej bringa

I återljud ditt kära namn.

Förflutna äro nu de stunder,

Som jag med dig upplefvat har,

Då timmar gingo som sekunder,

Och blotta minnet är mig qvar.

Hvad är som skall oss så åtskilja?

Jag vet du troget älskar mig.

Jag läser tydligt hjärtats vilja:

I blicken den förråder sig.

Du är den rika verldens dotter;

Derför kan jag dig aldrig få.

Hvi gaf oss ödet skilda lotter,

Då lika hjärtan i oss slå?

En gång du sanna skall de orden

I dina framtida levnads dar:

Att ingen älskat dig på jorden

Så ömt och troget som jag har.

Farväl — lef lycklig dina dagar

Och glöm mig evigt, om du kan!

På ödets vilja jag ej klagar,

Men lider tåligt som en man.

Qvinnotrohet.

En herreman, så stolt och båld,

Som ägde tunnar guld

Och flera hemman i sitt våld,

Fick se en flicka huld,

Bland parkens stammar ensam gå

Och talade till henne så:

"Mitt vackra barn, hvad heter du?

Säg mig ditt ljufva namn,

Och sätt dig vid min sida nu

I skogens blomsterfamn!

Vi vilja språkas vid en stund

Förtroligt här i enslig lund."

"Mitt namn är Elin… men jag får

Ej längre dröja här,

Ty dagens sol snart nedergår,

Och jag skall plocka bär.

I korgen, som jag har åt mor —

Hon väntande i hyddan bor."

"Ack, Elin, ingen flicka söt

Och skön som du jag sett.

Kom, hvila i mitt öppna sköt!

Jag beder blott om ett:

Gif mig en enda liten kyss…

Var icke rädd — ej någon lyss."

"Nej, nej, jag lofvat har vid Gud

Att ingen kyss ge bort

Förrän den dag jag skall stå brud —

Ack, det blir innan kort,

Och då skall Gustaf hafva den;

Från barndomen han är min vän."

"Hvad du är barnslig, blyg och from,

Som sådant pjollra kan!

Din Gustaf vet ju ej derom,

Ej heller någon ann.

Du skall få penningar… se här…

Låt mig nu få hvad jag begär!"

"O nej, o nej, jag är ej fal

För penningar och guld:

De hjelpa ej för samvetsqval

Och spe och evig skuld!

Ett fredadt bröst är mera värdt,

Har jag i katechesen lärt."

"Bedraga vill jag icke dig —

Tro hvad jag säger nu:

Till slottet skall du följa mig

Och blifva der min fru!

Af pärlor, silfver skall du få,

Långt mera än du kan förstå."

"Nej, nej, mig lockar ingenting;

Af silfver nog jag har,

Ty vet att en förlofningsring

Jag fick se'n några dar

Af Gustaf som jag älskar ömt,

Och den har jag vid hjärtat gömt."

"Hör, Elin — Gustaf fattig är,

Ett torp jag honom skänkt;

Men heligt inför Gud jag svär,

Du har min ära kränkt,

Och torpet tager jag igen —

Lef se'n i sorger med din vän!"

"Gör som du vill! Jag lefver säll,

Om än bland snö och is;

I ödemarken i ett tjäll

Jag leta skall min spis,

Blott jag vid Gustafs sida får

Framlefva mina lefnadsår."

"Ej hjelper smicker eller hot —

Men vet i alla fall,

Att, om det också sker med knot,

En kyss jag taga skall

Och till mitt hjärta trycka dig,

Förrän du slipper ifrån mig."

"Jo, pyttsan!" Med en sidoblick

Gaf Elin skälmskt till svar

Och kastade sin korg och gick.

Med den stod herren qvar

Och suckade: "En narr är den,

Som gäckar qvinnotroheten!"

Ett Guldbröllop.

I en liten halmtäckt hydda

Mellan gråa, dystra fjäll,

Som mot köld och stormar skydda,

Satt ett åldrigt par, en qväll,

Krya voro än de gamla,

Som i deras lefnads vår;

Ingen kunde se dem "famla",

Fast de räknat sjutti år.

Gubben tälgde på en skopa

Framför brasans muntra sken,

Sopte spånorna tillhopa,

Lade dem i spiseln sen.

Slog ett slag på messings-dosan,

Tog derur en kraftig pris,

Förde långsamt den till näsan,

Nyste se'n på karlavis.

Gumman flitig satt vid sländan,

Nickade alltjämt och spann,

Misste då och då trå-ändan,

Men på nytt den åter fann.

"Kors! hvad tiden fort försvinner" —

Sade gumman — "vet du, far,

Något jag mig nu påminner,

Som du säkert bortglömt har."

Gubben fick ej tid att svara,

Förrän dörren gångar opp

Och der kom en liten skara

Glada barn med lek och hopp.

"Goda mormor, mamma sände

Mig till er med mjölk och gryn."

Sad' en flicka, och sig kände

Glad som fogeln i skyn.

"Kära morfar", vänligt sade

Nu en gosse späd och fin,

Och i gubbens händer lade

Ned en flaska utländskt vin.

"Pappa, mamma komma sedan",

Sade båda på en gång,

"Vi ska sjunga, vi ha redan

Lärt en liten bröllopssång."

"Hvad kan detta väl betyda",

Sade gubben, "skynda dig,

Kära mor, att hyddan pryda,

Jag skall genast raka mig."

Gumman började att pyssla

Flitigt med båd' fot och band,

Hade mycket till att syssla,

Log i mjugg åt far ibland.

Torkade af skåp och fönster,

Bredde ut en duk på bord —

Väfven efter gammalt mönster —

Hvit som nyfälld snö på jord.

Satte blanka kopparpannan

Öfver elden i sin spis,

Hällde mjölk och gryn ur kannan,

Dubbelt mer än vanligtvis.

Tog den stora ljusastaken,

Som blott nyttjades om Jul,

Från den blanka messingshaken —

Han var grannt förkyld och gul.

Tände tvenne stora, sköna

Värmeljus i den mörka qväll,

Strödde litet korn till höna,

Smekte kisse, som var snäll.

Medlertid satt gubben glader

Inom barnens muntra lag,

Talte stolt om sin farfader,

Som var med i Narva slag:

"Tjugo Ryssar slog han neder

Med sin värja, som bet hvasst;

Kungen sjelf slog djupa leder,

For på fältet fram med hast.

Farfars svärd i arf jag äger —

Öfver sängen hänger det;

Fem och tjugo mark det väger

Säkert, om jag minnes rätt.

Rostigt var det till den dagen

Finland blef från Sverige skildt,

Då blef det så blankt som dagen,

Ljungande så skarpt och vildt.

Jag var redan gammal vorden,

Ägde icke kraft, som mod,

Annars skulle det i norden

Åter druckit Ryssars blod.

Än vid midnattstimman slamrar

Det på väggen med stor makt,

Liksom dvergen då han hamrar

Vredgad inom grufvans schakt.

Det vill säkert ut att strida,

Och en aning säger mig,

Att det en gång vid din sida

Gosse, skall på nytt i krig.

Derfor skall du ärva svärdet

Efter mig du unga örn,

Lät mig se du känner värdet;

Strid och fäkta, som en björn!"

Pilten log och tacksamt tryckte

Gamla morfars varma hand,

Som en kung han re'n sig tyckte,

Hjärtats fackla stod i brand.

Nu steg måg och dotter, båda

På en gång, i hyddan in;

Det var rörande att skåda.

Gubben blef så glad i sinn.

Bad dem vänligt sitta neder

Främst på hyddans bästa bänk,

Sade: "Er ske pris och heder

För er gåfva och er skänk!"

Mycket språkade tillsamman,

Om besynnerliga ting,

Måg och svärfar med hvarannan,

Medan barnen "gömde ring".

Men i köket mor och dotter

Hjelptes åt att laga mat;

Som der icke fanns karotter,

Lades fisk och gröt på fat.

Ändtligen var maten färdig,

Hvar och en vid bordet satt;

Nu steg mågen opp helt värdig,

Tog i silfverbägarn fatt;

Höjde den helt högt, och sade:

"Femti år ha gjort sin rund

Se'n J båda, unga, glade,

Knöto kärlekens förbund.

Många sorger med hvarandra

Ha'n J delat denna tid;

Ödets lag bör ingen klandra,

Alla få den kännas vid;

Men långt mera fröjd och lycka

Himlen Er gifvit har:

Helsans rosor kinden smycka,

Glädjen bor i blicken qvar.

O, mån J, med fröjd och gamman,

Ännu lefva många år,

Som ett lyckligt par tillsamman,

Förrän sista timman slår!

Skål, för hvad J hafven varit,

Skål, för edra framtids dar,

Hjertlig skål för Brudeparet!

Gud välsigne Mor och Far!" —

Gladt instämde allesammen

I en bön för deras väl.

Och de gamle sade: "Amen!"

Af allt hjerta, håg och själ.

Så tillsammans, kärt förtroligt,

Lefdes hela natten om…

Man med litet kan ha roligt,

När man blott är nöjd och from.

Den Fattiges Ode.

(Sann händelse.)

Barmhertighetens nådeport i trång.

Nicander.

Som ett fridsbud rundt kring nejden,

Klingade i qvällens tystnad

Klockans malm från herregården,

Och förkunnade arbetarn

Att hans frihets timma slagit.

Knappt hann skogens echo åter

Ifrån bergets grottor svara

På dess sista ljud, förrn Ola,

Som på åkern grävde diken,

Kastade sin tunga spade

Långt ifrån sig — lyfte sedan

Litet på den slitna hatten,

Och med grofva lintygsärmen

Torkade sin våta panna.

Tog derpå sin läder-ränsel.

Fyllde den med bark och syra

Och gick vacklande mot hemmet,

Sorgsen uti håg och hjerta.

Sorgsen, ty han tänkte säkert

På de fordna glada dagar,

Då han ännu stark och frodig

Växte upp bland bygdens drängar,

Hade helsa, kläder, föda

Och en fästmö på köpet,

Rosig som en sommarmorgon.

"Då var roligt till att lefva;

Men nu är det annorlunda."

Så han tänkte. Strök ur ögat

Litet vatten, och omsider

Trädde inom öppna dörren

I sin lilla, låga koja,

Vänligt helsande: "godafton."

"Ack välkommen", ljöd en stämma,

Och ifrån sin stråbädd reste

Sig hans bleka, sjuka maka,

Med ett litet barn vid barmen;

Och från golfvet sprungo fyra

Nakna ungar upp och sträckte

Sina händer jemmerfulla.

Bedjande om blott en beta

Bröd att stilla hungerns smärta.

"Många dagar ha vi fastat

Och det svider så i bröstet…

Käre, gif oss endast något"…

Stum tog Ola fram en knippa

Syra och bland barnen delte.

Gick till sängen fram och sade:

"Anna, Anna, hela dagen

Har jag gräft på åkern diken,

Utan att det minsta smaka,

Endast för att kunna spara

Detta lilla hem åt eder,

Som jag har så hjertligt kära.

Tag och ät, och om du sedan

Orkar stiga upp från bädden,

Skola vi af bark och syra

Litet bröd åt barnen baka."

Honom svarade hans hustru:

"Käre Ola, ät allena!

Sjelf förmår jag icke mera

Af det svarta bröd förtära;

Ty det gifver ingen föda

Åt den lilla, som jag närer

Vid mitt bröst, jag arma moder.

Gif mig blott en droppe vatten,

Förr'n jag dör; ty icke längre

Vill jag qvar på jorden leva." —

"Nej, vid Gud", sad' Ola sorgligt,

"Dö, det får du ej, af hunger.

Jag skall ut och skaffa föda,

Menniskor om hjelp anropa,

Och om än de voro hårda

Som den kala, gråa klippan,

Kunna de väl icke neka,

Då jag tiggande dem beder. —

Om en timma är jag åter. —

Trösta dig till dess, mitt hjerta;

Efter stormen, regn och sorger,

Låter Gud ju solen skina…

Glädje kommer efter smärta,

Trösta dig dermed, mitt hjerta."

Nu tog Ola vangringsstafven,

Mätte skogens smala gångstig

Fort, som krafterna tilläto.

Kom så fram till herregården,

Mötte straxt vid porten Grefven;

Räckte ut sin hand och sade:

"Ack, ers nåd, der hemma ligga

Barn och maka, sjuka, svaga,

Färdige att dö af hunger.

Öfver dem er mildt forbarma."

"Usling", ropte Greven harmfullt;

"Har jag icke hela året

Hulpit dig och likväl kommer

Du med slika klagovisor.

Gå och kom ej mera åter."

"Aldrig skall jag återkomma",

Suckade den arme Ola;

Gick så fram till kyrkobyen,

Kom till rike Nämdemannen,

Bad om blott ett enda qvarter

Mjölk, till lindring uti nöden.

Vredgad svarar Nämdemannen:

"Tiggare, så tätt som flugor,

Stå här hela da'n och skrika,

Veta icke hut om qvällen.

Likväl hafva vi beslutit:

Hvarje by skall föda sina.

Gå och kom ej mera åter!"

"Aldrig skall jag återkomma",

Suckade den arme Ola;

Gick så vidare till Prosten,

Satte sig längst ned vid dörren,

Talte om sitt hårda öde.

Prosten reste sig från bordet,

Gäspade helt tungt och sade:

"Jag kan icke hjelpa alla!

Gå till Grefven, som du tjenar.

Han har lofvat att försörja

Sina fattiga för sommarn.

Gå och kom ej mera åter."

"Aldrig skall jag återkomma",

Suckade den arme Ola,

Och gick stapplande på gården.

Plötsligt kallade en stämma,

Mild som flöjtens ljud i kvällen,

Honom till att återvända,

Och med lättadt hjerta ställde

Han sin kosa in i köket.

Der fick han utaf Prostinnan

Tvenne kannor mjölk och tvenne

Stora kakor bröd, som gåfva.

Med ett: "Gud välsigne eder!"

Tog han afsked af Prostinnan,

Och gick fröjdefull mot hemmet.

"Anna, Anna", ropte Ola,

"Dö, det skall du ej, af hunger!

Barnen skola det ej heller;

Ty, ifrån Prostinnan bringar

Jag båd' mjölk och bröd tillräckligt

Att oss allesamman mätta…

Nu är tid att vara glade…"

Glade blevo också alla.

Barnens matta blickar lyste

Klart, som morgondaggens droppar

Lysa i små blomstrens ögon,

Och så fort som sädesärlor,

Trippande på åkern plocka

Kornet upp ur svarta mullen,

Plockade små barnen hvarje

Smula bröd, som föll på golfvet

Upp och stoppade i munnen.

Men den stackars Anna kunde

Ej det minsta bröd förtära.

Endast litet mjölk hon hällde

Uppå sin förbrända tunge,

Prisande derjemte alla

Goda människor och Ola.

Mest för det hon ej fick höra

Barnens jemmerrop i natten.

Redan hade sömnens engel

Stänkt sitt valmodoft i hyddan,

Och försänkt i ljuvlig slummer

Barn och maka, — när som Ola

Smög ifrån sin hustrus sida

Och gick ut i vilda skogen.

Här föll han på knä och sade:

"Fader! Du, som ser till hjärtat,

Styrk mig uti denna stunden,

Och förlåt mig, om jag syndar,

Ty jag har för morgondagen

Ingen hjelp i vida världen,

Och jag kan omöjligt längre

Se hur barn och maka svälta.

Styrk mig derfor, milde Fader!

Och förlåt mig, om jag syndar"…

Så han bad. Steg upp från marken

Tog en knippa furugrenar,

Lade dem vid stuguväggen,

Lockade ur stål och flinta

Eld, och blåste sedan varligt

Tills det började att brinna. —

Sorgligt glad i själ och hjärta

Gick han nu intill sin maka,

Slingrade kring henne armen,

Sjönk så neder invid barmen,

Ögonen tillsamman lyckte,

Och en kyss på kinden tryckte.

Medlertid flög stormens ande

Fram och härjade derute,

Blåsande alltjämt på elden,

Som i alla fyra hörnen

På den sommartorra hyddan

Spridde hungrande sin flamma…

Taket föll uti detsamma,

Och de blefvo alla — döde…

Gråt med mig vid deras öde

Du, som har ett menskohjerta;

Men gå bort, med blod och smärta,

Du, som i ditt överflöd

Nekar uslingen få bröd.

Längtan från Staden.

(1842.)

Jag längtar hä'n från stadens qvalm

Till skog och dal och sjö.

På landet under björk och alm

Jag lefva vill och dö.

Här är väl roligt några da'r

Att gå och se uppå

Hur herrar, damer, par om par,

Med stolta steg framgå.

Här finnas många stora hus,

Och granna äfvenså;

Men lefva jemt i sus och dus,

Är vådligt ändå.

Hvar menska glömmer att hon är

En menska, tror jag visst;

Man pratar, ljuger, skrattar, svär

Och bugar först och sist.

Farväl, o stad, med all din prakt

Och all din herrlighet!

I fjärran dal, i okänd trakt

Ett bättre hem jag vet.

Der är så ljuft att lyssna till

Den glada lärkans sång

Och orrens lek och trastens drill

Och bäckens muntra språng.

Der hemtar jag vid källans brädd

Min dryck ur hennes sköt,

Och njuter se'n på blommors bädd

En sömn så god och söt.

Der spelar vinden nu som förr

I skogens täta snår —

Och vid den lilla hyddans dörr

Min väna flicka står.

Hos henne, skild från stadens qvalm,

Jag lefva vill och dö

På landet under björk och alm

Bland skog och dal och sjö.

En Mulen Stund.

Hemskt hviner stormen genom öde lunden,

Och sopar marken ren i kulen höst,

Men ännu hemskare på hjertegrunden

En storm hörs hvina i mitt eget bröst,

Der lidelsernas hvirvelvindar hejdlöst rasa

Och svepa allt i mörker, natt och fasa.

Det var likväl en tid för mig då lifvet

Låg skimrande i hoppets ljusa glans,

Då det på hvarje blad deraf stod skrifvet,

Att tro och vänskap uti verlden fans;

Den tiden flytt, jag tror ej sådant mera,

Ty menskligheten känner ingendera.

Nej, stolta mänsklighet, du är och blifver

En rosa sminkad hycklerska som går,

Och under svekets helgonmantel drifver

Ditt fräcka gyckelspel från år till år,

Du säger dig från själva himlen stamma,

Men jag tror förr du är en afgrundsflamma.

Det visar du fullkomligt i din vandel,

Som är en väfnad af bedrägeri

Med Dygd och Samvete du driver handel

Och smider nästan lömskt i slaveri,

Du smädar oskulden, du ler åt smärtan

Och droppar sorgens gift i ädla hjärtan.

För dig finns intet heligt här på jorden,

Och ingen himmel lär du tro uppå,

Väl är du englamild och söt i orden

Men djefvulsdragen skymta fram ändå

Inunder masken af den lånta drägten

Förstelnande, som bistra nordanflägten.

Jag känner dig… du skall ej mer mig dåra

Med fagra löften och med sirligt tal,

Väl kan du ännu länge hjärtat såra

Och fråssa sniket af dess bittra qval.

Men — aldrig kan du fängsla detta sinne,

Och sångarfåglarna, som bo derinne.

Så diktade jag vildt i feberyra

Till tröst för hjärtats sjuka fantasi,

Men sångens engel rörde vid min lyra,

Och allt blev åter frid och harmoni.

Förlåt mig mänsklighet de djerfva orden,

Ty mulna stunder gifvas ock på jorden.

Men dessa fly, och ack, de ljusa komma

Som lärkor qvittrande i grönklädd vår

Och hoppets rosor spricka ut och blomma

Och glädjens näktergal i barmen slår

Och bättre toner ifrån lyran klinga,

Ty, "Skaldens sorger äro ändå inga".

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SAMLADE SKALDEFÖRSÖK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE