The Project Gutenberg eBook of Onni maallinen

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Onni maallinen

Murhenäytelmä

Author: Lauri Haarla

Release date: March 5, 2025 [eBook #75535]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1921

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNI MAALLINEN ***

ONNI MAALLINEN

Murhenäytelmä

Kirj.

LAURI HAARLA

Porvoossa,

Werner Söderström Osakeyhtiö,

1921.

HENKILÖT:

ZENOBIA, Palmyran kuningatar.

Athenodorus, hänen 16-vuotias poikansa.

LONGINUS, filosoofi.

KLEANTES, kreikkalainen kuvanveistäjä.

ELISA |

TADMAR | hovinaisia.

CHARISBE |

NIMROD, neuvonantaja.

GESER, kristitty saarnaaja.

TAURUS, goottilainen päällikkö.

LANKHA, Athenodoruksen hoitaja.

KÄTYRI.

Kansaa, sotilaita, paimentolaisia, orjia.

Tapahtuu Palmyran keitaalla Tadmorin kaupungissa.

I NÄYTÖS.

Näyttämö:

Tadmorin kuningaspalatsin terassi. Vasemmalla palatsin pääty, josta

merkkinä pari pylvästä, porrasaskelmaa ja taempana torniulkonema

akkuna-aukkoineen. Vasemmalla taka-alalla terassia ympäröivän

kivikaiteen ulkoilemasta kapeat portaat linnanpuutarhan sisäpihaan sekä

leveät portaat oikealle suureen puutarhaan, josta kohoo näkyviin pari

raskain lehdin taipuvaa puuta, antaen aavistuksen puutarhan runsaudesta

ja vanhuudesta. Kaide päättyy porrasaakkojen kohdalla tarullisiin

petokuviin. Taka-alalla punainen telttakatos upeine pöytineen. Tausta

viettää kaupunkia kohti, joten taka-alalla kiertävän kaiteen yli

kohoavat vain parin puun värikkäät latvat, jättäen näkyviin kaukana

taustalla loivaa rinnettä ja muutamia sen pieniä, rappeutuneita

savimajoja.

Athenodorus, 16-vuotias nuorukainen, lievästi nojaten hoitajaansa,

astuu vasemmalta, palatsista. Pehmeän viitan on hän kietonut

hintelän ruumiinsa ympäri, joten tuskin huomaakaan, että vino ja

hieman käyristynyt selkäranka rikkoo ruumiin säännölliset muodot.

Vain sisäänpainunut rinta ja kalvaat kasvot osoittavat nuorukaisen

sairautta. Mutta hipiä väreilee puhtautta ja silmät kauniita, alituisia

mietteitä. Ne näyttävät janoavan tuhat kertaa enemmän kauneutta kuin

maa voi antaa. Siksi myös melkein lapsellinen kärsimättömyys viipyy

alituisesti terveiden huulien ympärillä, jotka hehkuen julistavat

voittoa kaikesta sairaudesta.

Lankha, hänen hoitajansa, orja kaukaiselta saarelta, näyttää olevan

jättiläissuvun alennettu jälkeläinen. Valtavat hartiat ovat kuin

raskaan kuorman alla kokoon lysähtäneet. Niin on ruumiin jättiläisyys

muodostunut yläruumiin suhdattomaksi leveydeksi. Otsa laskehtii raskain

poimuin silmien ylle, mutta hyväntahtoinen ilme silmissä ja suun

ympärillä lieventää kasvojen synkkyyttä.

LANKHA:

Kuink' onkaan kirkas aamu, ihmett' aivan — —.

ATHENODORUS:

Vain onni ihmett' on! Tää kirkkaus

on autiutta vain, ja armahampi

yö unelias on, jos päivä tää

ei untain viimeöistä todeks näytä.

LANKHA:

Niin kaunist' unta näitkö?

ATHENODORUS:

Kertoa jos

punastumatta saattais unen ihmeet,

nuo kiihkot, tuskat, lemmenhoureet kaikki,

joit' aamu riettaiks väittää, tietäisitpä:

Elisa tummin käsivarsitaipein

ja kultahipiöin mua houkutteli — —

LANKHA:

Uneksi noin ei kaunis uni jää.

ATHENODORUS:

Jos ennen muita hyvää huomentain

Elisalle saan toivottaa, sep' oisi

kai ennusmerkki hyvä? — Niinhän, Lankha?

LANKHA:

Niin varmaankin. — Puutarhaan tuonne, prinssi.

Lomitse lehväin kuultavain siell' onni

kuin silmä hunajainen kurkistaa.

(Astuvat pääportaita kohti, kuuluu naurua ja huudahduksia.)

ATHENODORUS (levottomana):

Keit' ilakoi tuoll' alahalla?

LANKHA (kaiteen luota)

Siellä

Charisbe neito on ja kaunis Tadmar. —

ATHENODORUS (tuskaisesti arastuen):

Ei sinne, ei! Pois — varjokkaille teille.

(Kääntyy vasemmalle, mutta vastaan astuu Nimrod. Tämä on iältään

vanhuuden ja miehuuden rajalla. Vanttera ukko. Pää pyöreä, tukka

tiheä ja lyhyt, niska vankka, kuten lyhyt vartalokin. Siitä

merkillinen mies, ettei kukaan voi nähdä hänen katsettaan, koska

hän aina tuijottaa viistosti eteensä maahan eikä luo silmäystäkään

puhuteltavaan. Kävelee mielellään käsi selän takana ja antaa

neuvonsa kuin itsevaltias käskynsä. — Tervehtii prinssiä

roomalaiseen tapaan.)

NIMROD:

Tää huomen sulle kultaa helkkyköön

ja viisautta. — Aika vyöttelee

jo varttas miehuudella, valtikan

sun kätees kohta painaa. Marsin tikka

nyt pimennoissa kelohonkaa hakkaa

ja sotaa ennustaa. — Tää mielees paina,

on tarvis sankareita —.

(Prinssi tuijottaa Nimrodiin kuin vasten kasvoja

lyötynä. Nimrod katsoo kysyvästi.)

LANKHA (selittäen):

Prinssi sairas

on öisen painajaisen vuoks —.

NIMROD (rypistää kulmansa):

Puutarhaan

siis käykää. Hereill' on kai valtiatar?

(Lankha nyökkää. Nimrod poistuu palatsiin kiireisin askelin.)

ATHENODORUS:

Heill' aatoksia pää on täynnä, mulla

unelmat vain ja lemmenmurhe kaunis.

S

CHARISBE (puutarhasta ilakoiden):

Oi prinssi, prinssi, hyvää huomenta!

Nyt aikaa kilpajuoksu!

(Prinssi ja Lankha poistuvat vasemmalle puutarhaan. Pääportaita

juoksevat ylös Tadmar ja pari porrasaskelmaa jäljessä Charisbe,

kiertävät hengästyneinä käsivartensa leijonaveistosten kaulaan.)

(Tadmar on hento ja viehkeä. Hänen lemmekäs kauneutensa on kuin

helakka marjakukkapensas, joka mehunsa tuhlaa punertaviin

kukkiinsa alla poutapilven ja auringonsäihkyn. — Kuin sinerväisen

sadepilven alla versoo lehtevä kukkeus, niin taas on aineellisen

kaunis Charisbe.)

TADMAR:

Mun on voitto!

CHARISBE:

Eduksi juoksussa on liika laihuus.

TADMAR (siroin liikkein):

Ja viehkeydessä myös —

CHARISBE:

Noin kaukaa katsoin.

TADMAR:

Charisbe kulta, riita pois.

(Vetää Charisben kädestä vasemmalle.)

Meit' tuolla

taas sairas prinssi pakenee.

CHARISBE:

Ja häntä

Elisa tekopyhä karttaa.

TADMAR:

Jospa

Elisa lempii toista.

CHARISBE (salaperäisenä):

Kuulepas,

jok' aamu anivarhain salaa hiipii

hän kammiostaan, kaupungille

käy kuulemaan hän saarnaa profeetan,

jot' onnen saarnaajaksi mainitaan,

ja joka kapinoimaan kansaa kiihtää.

TADMAR:

Hän päivät haaveksii kuin sinerväinen

ois lotuskukka päilyrantamilla.

CHARISBE:

Ja entäs, kuink' on prinssin aneluista

hän ylpeäksi käynyt. — Eilenkin

hän juhlast' äkkipäätä läksi pois

kuin riemumme ois liian alhaist' ollut.

TADMAR (illan muistoissa):

Et tiedäkään, mit' eilen tapahtui.

CHARISBE (nauraen):

Sua ristinmies kai liehi uskoonsa.

TADMAR (voitonriemuisena):

Kleanthes kaunis suuteli — —

CHARISBE (pistää väliin):

Myös sinua?

TADMAR:

Mua yksin! — Muit' ei enää lemmikään

CHARISBE (jatkaa):

Kuin minua — ja — —

TADMAR (kiukustuu):

Paha, kehno!

CHARISBE:

Mies

on, katsos, rappiolla.

TADMAR:

Sua jos lempii!

(Kääntyy pois loukkaantuneena ja menee taustalle kaiteen luo, jääden

hypistelemään puun lehviä. Charisbe hetken perästä seuraa häntä.)

CHARISBE (sovitellen):

Kas kastepisaraiset viimeiset

viel' lehvill' loistaa. — Tuossa kuultavainen

opaali välkkyy — — Tuolla varjon alla

timantti tumma. Valtiattarella

niin uhkea ei olkavarren koru.

TADMAR (yhä vielä vastahakoisena):

Sa väärin näät. Niiss' onhan maailma

jok' ainoassa, pienen pienoinen;

siell' ilma väräjää ja kukkakentät — —

ja joet polveikkaat siell' onhan, katsos,

kuin meidän keitahalla. — Soman soma

vast' onkin pisar tuossa! Lymypaikka

lie onnellisten lempiväin — ei meidän.

(Kääntyvät pois puun luota sulassa surumielisessä sovinnossa,

kädet toistensa vyötäisillä.)

CHARISBE (järkevän tyynesti):

Niin — meidän ei. — Ei liiaks ylähälle

saa kurkoitella lemmest' uupuvaiset

nää kätöset.

TADMAR (surumielisesti):

Taa valtiatarten

ei yllä lemmennuoli suosikkeihin.

Kleanthes parka kahleiss' on.

CHARISBE:

Ja liehii

ja naurain liehuu.

TADMAR:

Tulta, viiniä,

lie mitä suonissansa -.

(Tytöt ovat kävelleet etualalle, äkkiä astuu palatsista heitä

vastaan kätyri. Hän on ruma kuin yölepakko. Suuret, nipukkaiset

loppakorvat ulkonevat edestä katsoen kolmikulmaisesta päästä,

jossa on tulipunainen päälaelta törröttävä tukka. Otsa on matala,

mutta leveä ja kupera. Terävä, kärkäs nenä ja eteenpäin työntynyt

ylähuuli antavat kasvoille pysyvästi uteliaan ilmeen. Hampaat ovat

valkoiset ja voimakkaat kuin koiralla. Hartiat ovat kapeat ja

luihut ja koko vartalo hintelä. Kävelee vähän huojuen, mutta

nopeasti.)

KÄTYRI:

Täältä pois,

oi hippiäiset pienet. Valtiatar

nyt oitis mietteiss' saapuu huolekkaissa.

TADMAR:

Hyi rumanrumaa sanantuojaa tuota!

CHARISBE:

Kuin maltalainen punakarva piski.

KÄTYRI:

Nyt, armaat hanhet, turhaa kaakottaa

ja turhaan hyrrää siivet mehiläisten,

joill' alakoivet hunajassa on

ja peukaloisen äänivarat. Pois

siis kaunokaiset mesihuulet vaikka

pukilla valkealla ratsastain.

TADMAR (pakenee taka-alalle):

Hyi miestä tuota, tuot'ei kuulla voi,

Charisbe, nopsaan pois?!

(Kätyri hohottaa täyttä kurkkua ja kääntyy odottavana vasemmalle päin.)

CHARISBE (siirtyy Tadmarin luo):

Nyt tiedänkin!

Mull' oiva tuuma: verhoin taakse kasvot,

torille juostaan, retket urkitaan

Elisan hurskaan.

(Rientävät juosten sivuportaita puutarhaan, Zenobia vasemmalta.

— Kuningatar Zenobia on lumoavan ihana nainen. Tosin tarkkaan

katsottuna voi hänen kuperahkolla otsallaan havaita lievän lieviä

huolten ja kaukaa katsovan vanhuuden merkkejä. Mutta hänen

paisuvain huultensa muoto on kuin lähteeseen kurkoittavalla

janoavaisella. Kuitenkin ne vihassa rumentuvat. Myös otsa madaltuu

villin synkäksi, jos kulmien kaaret nousevat uhoamaam vihaa tai

kärsimystä. Mutta silmissä hehkuu alati kirkkaan hunajan loiste.

Ja riemujen janoa uhkuu leuan pehmeys, joka yhdessä huulten kanssa

riitelee kulmallisten käskevää kaarevuutta vastaan. Hänen vartalonsa

kaarilla taas keitaan tyttären notkeus taistelee muotojen uhkeutta

vastaan, amatsooni-vimma alttiutta vastaan. — Nilkkojen soljet

heläjävät kuin tytön, mutta olkavarren timanttikorut tuijottavat

raskaina kuin yö. Käy hitaasti viistoon taustalle. Kätyri seuraa

loitolta. Valtiatar jää hetkeksi katsomaan taustalle rinteen kurjia

savimajoja, hartiat värähtävät hermostuneesti, kääntyy näyttämölle

päin kasvoillansa valvotun yön kalpeata väreilyä ja autioita

aavistuksia, jotka hetkittäin hukkuvat pois aamun kirkkaudessa.)

ZENOBIA (kiihkeän huolekkaasti. Kätyrille):

Miss' on prinssi nyt?

KÄTYRI (viitaten vasemmalle puutarhaan):

Puutarhass' opetusta kuulee Lankhan.

ZENOBIA:

Sa häntä varjele ja vaarat urki,

joit' yllinkyllin täällä kiertää. — Myös —

läheltä mun äl' eesty kauas — —

KÄTYRI (syvään kumartuneena ja hosuen maata pitkin kuvailevasti

käsillään):

Vannon:

oon pitkän pitkä varjo poikas luota

sun helmoihisi saakka. —

ZENOBIA (viitaten vielä takaisin jo poistuvan kätyrin):

Poistua

saa Nimrod, mutta oitis saapukoon,

jos Eufratilta saapuu sanomia.

(Kätyri pois. Zenobia vasemmalle taka-alalle terassinulkonemaan

taipuen yli kaiteen, kaivaten nähdä poikaansa. Kääntyy takaisin

oikeammalle.)

(Palatsin ovesta astuu Kleanthes, kreikkalainen rakentaja ja

kuvanveistäjä. Hän on keskikokoinen mies. Kasvot ovat eloisuutta

tulvillaan, mutta kun hän vaikenee, kiertää lievä väsähtymys silmien

tienoilla. Ohimoilta ovat kastanjaiset hiukset ohentuneet. Koko

kasvoilla näyttää vuorotellen syttyvän säteily ja kulkevan varjoisa

pilvi, nopeasti yli kasvojen rientäen kuin pakenija ja voittaja.

Samoin hänen vartalonsa voima loistaa ja lakastuu velttoudeksi

vaihdellen.)

KLEANTHES (pysähtyy palatsin portaille kädet ojennettuina):

Takaisin hurma! — Kastehinen luonto,

tuo krokodiili, täällä ahmaisee sun.

ZENOBIA (viitaten kastepisaroissa helmeilevään puutarhaan):

Ei ahmaise, ken itkee kyyneleitä.

KLEANTHES:

Juur vilpin kyyneleitä! — Mutta tuolla

hämärä kammio sun hurmaas huokaa,

käsvarret nää sit' turhaan hamuaa.

ZENOBIA (viittaa takaiselle rinteelle):

Ja tuolla huokaa savimajain kansa.

KLEANTHES (nauraen):

Vai siittää luonnon valhekyyneleet

viel' lemmen kansahirviöön —

ZENOBIA (viehtymättä mukaan):

Työt turhat,

yöt turhuuden, ne meidät nielee täällä,

ja päivät peittää tunkkahinen talma

— lepo tympeä yön jälkeen valvotun.

KLEANTHES (raikkaasti huudahtaen):

Ajasta irti lempi vain ja yö!

— Yö syli on ja unten helma lempi,

yht' autuas kai syli on kuin helma.

ZENOBIA (melkein kiivastuen, mutta heikko ihastuksen kaiku äänessään):

Vai taas, vai taas noin tenhosanoin leikit.

Vakaasti haasta kerrankin — — en kärsi

tuot' inhaa liehuntaa. Mua kyllästytät —

KLEANTHES:

Vakaasti niinkuin Nimrod mahtava?

— Vai niinkuin Geser saarnaavainen? Taikka

niin kainosti kuin naiset kuutamolla?

ZENOBIA (puoliksi itsekseen, päättävästi):

Mun täytyy voittaa kansan suosio.

KLEANTHES:

Vai voittaa kansa! Liuta nuriseva,

tuo lipokieli juoru, joka herjaa

sua huonost' elämästä — lemmen vuoks.

ZENOBIA:

Vuoks arvottoman lempes, josta kiistää

saa orjattaret kanssani — —

KLEANTHES (nauraen):

Ohoo —

Tasoissa ollaan lemmen kiistelyissä:

Tuo jäykkäniska roomalainen usein

hyväillä kättäs hervotonta saa,

samasta pikarista orgioissa

juot silmin sammuvin — —

ZENOBIA:

Niin — liehiä

mun täytyy Rooman käskynhaltijaa:

Meressä Rooman Tadmor-keidas tää

vain riutta aaltoin huuhtoma. — Mua kiusaat!

(Zenobian ärtymys näyttää jo purkautuvan raivoksi. Mutta silloin

kummankin katseet naulautuvat palatsin seinävierustalle, jossa

Elisa, nuori nainen, joka on tullut palatsista, kulkee hiipien ja

kiireisesti, mutta kuitenkin vailla levottomuutta ja arkailua. Hän

astuu kuin kulkisi haihtuvaa polunhäimää pitkin ja sitä huolien

tarkkaisi. Hän näyttää kantavan ihanaa salaisuutta: Se hymyilee

huulilla, se unettaa silmät ja syventää ne pohjattomiin. — Hänen

ihonsa väri on sama kuin kaikilla itämaitten tyttärillä,

oliiviruskea. Mutta kasvojen muoto on kreikkalainen.)

KLEANTHES:

Elisa!

(Elisa havahtuu, kääntyy, jää seisomaan.)

Kerran meillekin suo hymy.

ELISA (kuin tahtoen välttää kyselyitä):

On kiire mulla —

KLEANTHES:

Mihin maailmaan?

ELISA:

Sädettä päivän tervehtämään.

ZENOBIA (syyttävästi):

Se kai

Longinuksen nyt kiharilla väikkyy.

ELISA:

Torilla tähän aikaan aamusta

hän puhuu.

ZENOBIA:

Tiedän, tiedän — joka aamu

tuo kiihottaja toitottaa ja parjaa

mua kansalle! — Mit' aikonenkin hyvää

vihalla hän sen varjoo.

ELISA:

Vihaa ei.

Pelastus kaikille ja onni! — Vapaa

Palmyran valtakunta — —

ZENOBIA:

Haave vain!

ELISA:

Hänt' itse kuule, hoviin tänne kutsu,

lepyttää kansan — —

KLEANTHES (hymyillen):

Ken toi hiljan tänne

sen Geser kulkurin, jok' ihmein valkein

julisti hampain hurmaa mestarin,

min nimenä lie ollut Ylkä. Taasko

uus onnen lempi — vaiko lemmen onni —

sa vaisu morsian.

ELISA:

Uus meri maa

ja merten tuulet! — Kiire kuitenkin — —

(Kääntyy laskeutuakseen alas portaita.)

ZENOBIA (lämpimästi, anovasti):

Elisa! — Hän sua etsii joka aamu.

Puutarhan teitä kulkee huomenkuurot,

juo aamun ihmeet, hukkuu huokailuun

— sua turhaan kyselee — —

ELISA (arastuen, kuin syytettynä):

Oi — prinssikö.

ZENOBIA (taas syyttävästi):

Niin — prinssi, joka lohdutusta sulta

anoo kuin kerjäläinen.

KLEANTHES (omissa mietteissään):

Ensi lempi

— vain nyyhky armas.

ZENOBIA (melkein suuttuneena):

Hullun lemmen juoja!

ELISA (kuin kutoen verhoa aralle kysymykselle, herttaisesti):

Pois suuttumus. — On prinssi armollinen —

puutarhan tiellä hänet kohtaan. Hän

suo mielellään mun mestaria kuulla.

Takaisin riennän tuossa tuokiossa!

(Viitaten kädellään rientää pois.)

ZENOBIA (synkän epäluuloisesti):

Tuo nainen salahauta on, vaikk' onkin

sivuttu valkeaksi noin.

KLEANTHES:

Siin' ollaan. —

Revelty verho on jo riekaleiksi,

vain tuhrijoita, narri-caesareita

on tusinoittain täällä puolen. Mutta

raoista paistaa rahvaan naamataulu.

Pasuunat, Yljät, laumat morsianten,

ne maailman nyt melukuoroin voittaa.

— Ja Rooman legioonain öykkärit,

ne silkkiin vaihtavat ja viinikannuun

vaikk' imperator-purppuran — -.

(Torilta kuuluu kaukaisena kansan riemuhuuto.)

KLEANTHES (ivallisena).

Sa kuule!

Turulla tuolla uusi totuus parkuu —

ZENOBIA (valoisasti, innostuen):

Mut mulle käännä riemuhuudot nuo!

— Suo taidetaikas mulle aseheksi,

taas etsi talttas, kansa ihastuta — —

KLEANTHES:

Mit' taitais 'rappiolle' joutunut

Kleanthes näperrellä —?

ZENOBIA (viitaten rinteelle):

Savimajat

nuo nosta maatumasta — korkeoiksi,

taloiksi viirikkäiksi.

(Yhä innostuen)

Ja tuo temppel,

pyhättö päivän, jälleen kirkasta.

Sen pylvästie, jok' ihmislapset noutaa

mailt' alavilta templin säteilyyn,

taas sorjenna — ja — — sukulehtoa

tien päättehessä sen luo vartioimaan

mun sankarpuolisoni kuva. Katsos — —

KLEANTHES (keskeyttäen, kysyvästi ihmetellen):

Sun puolisosi? — —

ZENOBIA (epävarmana):

Niin — On kolme vuotta

pian vierryt surmastaan — —

KLEANTHES (äkkiä):

Min syyksi kansa

sun lempes vannoo murhaajaan!

ZENOBIA (sekä kauhu että raivo syöksyvät hänen sieluunsa):

Ei, ei!

Valetta, mustaa saastaa, sinäkin — —

KLEANTHES:

Sit' ulvoo kansa — kansa parka, ulvoo

kuin kuutamoa koira kärkkäin kuonoin.

Jos Odenatos vainaalle suot patsaan,

se korvat luimistaa ja hetken puhkuu:

noin paha omatunto lahjotaan —

ojasta sitten uutta lokaa nuuskii.

ZENOBIA:

Katala karja! Maata matalaa —

Vain kapinalla — sillä maksetaan

sukuni suuren työt.

KLEANTHES (melkein nautinnolla):

Vuoks Odenaton

juur riehuu rahvas. — Kaunis ylimys,

urosten kulta ollut surmaaja

— niin kerrotaan — ja vaivaan valjuun lem-

men vuoks sinuun vaipunut. — Sai lemmen

merkin ja surmatyön hän muka sulta.

ZENOBIA (huohottaen ahdistuksessa):

Oh —

(Kuin todistuksen heittäen.)

Mut tuiman kuolintuomionpa oitis

sai surmaaja!

KLEANTHES (hyväntahtoinen iva äänessään):

Niin — Nimrod tuomitsi,

mut ihmeen kautta luokse paimenorjain

pääs pakoon murhamies — näin kerrottiin,

en näkemässä ollut.

(Zenobia masentuu sanattomaksi, Nimrod saapuu palatsista kiireisin

askelin, pidellen avattua pergamenttia molemmin käsin.)

NIMROD (katsoen koko ajan pergamenttiin, jämeällä äänellä):

Aavistukset

pahimmat voittaa kauhunviesti tää:

Rajalta Eufratilta laumoin hyökkää

Sapores Sassanidilainen, jonka

löi kymmenesti Odenatos vainaa,

sun sankarpuolisosi. — Tappiot

nää hirmuvalat vannoin maksaa nyt

tuo Artaxerxeen poika: Kaupungit hän

poroksi polttaa, keitaat autioittaa -.

— Suvulles surmaa uhoo viime polveen,

sun nilkkas soljet vannoo katkovansa

ja poikas päätä pyytää. — Nosta kansas!

Pelasta meidät, jalo valtiatar!

— Näin Arpad-linnan päämies ilmoittaa,

ja sanain summa: valtatuolis horjuu.

KLEANTHES (puoliksi itsekseen):

Siis eess' on hyppy huima —

NIMROD (antaa pergamentin Zenobialle):

Mitä käsket?

(Hetken hiljaisuus. Zenobia on kuin tainnoksissa.)

Mun neuvoni — —

ZENOBIA (pimeydestään singoten yhden ainoan ajatuksen):

Pelasta poikani!

NIMROD:

Siis kansa tarpeen.

KLEANTHES:

Villitsijäin kansa!

NIMROD:

Ne maahan lyötäköön, niin lauma meidän.

ZENOBIA (ääni vihaa värähtäen):

Longinus!

NIMROD:

Hajoita ja hallitse —

se vanha valtatemppu on ja tietää:

lihottaa meidän riita Rooman valtaa.

Sit' yllyttääkseen esti Rooman preetor

mua esivallan miekkaa käyttämästä

noit' aatteen kätyreitä vastaan, mutta

nyt turma tempoo kumpaakin ja heikko

perin on yhden legionan mahti.

Molemmat kansaa tarvitsemme nyt. —

Siis kutsu preetor neuvotteluun, pyydä

ett' oitis lähettää hän vartion,

jok' kahleisiin lyö räyhääjän — — Ja sitten

julista kansalle, ett' aikanaan

sen kaikki vaatimukset täytät, jos

Sapores barbarin se lyö.

(Katsoo Zenobiaan kysyvästi.)

ZENOBIA (purkaen loukatun vihaa):

Se hyvä. —

(Nimrod poistuu palatsiin.)

Longinus parjaaja saa palkan, nyt!

Hän tuotakoon kuin orja rääkätty -.

Verissään maahan lyököön otsansa,

rukoillen vannokoon, ett' inhat juorut

peruuttaa kaikki.

(Prinssi ja Lankha saapuvat puutarhasta.)

ATHENODORUS (rientäen äitinsä luo):

Hyvää huoment', äiti!

Näin ihmeit' ihanoita tuolla! Näin,

ett' oli liidellessään perho kirkas,

mut siivet suljettuina harmaa vain.

Selässä tummat juovat, kuultosiivet

päin päivää välkkäin mehiläiset kiiti.

— Kuparinpunaisena kulki santatie,

ja lehtein täplävarjot sirotellen

sen pyörylöillä pienoisilla peitti,

kuin talja pantterin — niin kiersi tie — —

Oi, silloin kaunotar Elisa saapui

mun kaipaavaisen luokse! Varjot nuo

kuin tummat ruusut vartalollaan häilyi.

Ihastuneena sanattomaks jäin,

hän armaan huomenensa lausui, kuulsi

kuin mehiläisen siipi silmäluomi,

lomitse hämärripsein huikaiseva

heloitti taivas — — Uni viimeöinen

niin totta ihanaista ennusteli — -.

ZENOBIA (hyväillen kiihkeästi):

Viattomuutes kaunoisempaa vielä.

— Mut ylen paljon mulla huolta nyt —

palatsiin saatan sun.

(Ojentaa pergamentin Kleantheelle. Zenobia, prinssi ja jäljessä Lankha

lähtevät. Kleanthes istuutuu katoksen suojaan ja avaa pergamentin sitä

lukeakseen. Kiihkeästi keskustellen saapuvat pääportaita Charisbe ja

Tadmar.)

TADMAR (huomaten Kleantheen):

Kleanthes, kuule.

KLEANTHES:

Mik' ihme piikaisella touhu.

CHARISBE:

Tuolla

torilla oltiin —.

(Zenobia ilmestyy toisten huomaamatta vasemmalle.)

TADMAR:

Templin portailt' yläviltä

Longinus puhui — —

CHARISBE:

Kauheit' asioita

hän pauhas mustin huulin: Valtiatar

on muka syypää rikoksiin ja hovi

vain orgioissa mässää, niin hän karjui,

Elisa melkein viitan liepeill' istui

tuon profeetan — —

ZENOBIA (astuen kiireesti keskustelevain luokse):

Vai niinkö julkeasti

jo lyödään mua! Kaikki tarkkaan kerro!

CHARISBE (peitellen):

En tarkempaa — — sit' ilvettä ma — —

TADMAR (ehättää apuun):

Meluun

tuo hukkui puhe kaikki — —

CHARISBE:

Julkeammin viel' uhkaili hän Rooman preetoria — —

(Palatsista saapuu nopeasti Nimrod.)

NIMROD (ottaa pergamentin Kleantheelta):

Tääll' eikö preetor vielä?

(Kääntyy levottomana oikealle, katsoen puutarhan

tielle, jää sinne hetkeksi seisomaan.)

ZENOBIA:

Roomaakin

siis uhkaa mies! Uus Caesar tottakin.

KLEANTHES:

Hän aivonsa, nään, maalle puhuu, niinkuin

on profeetoilla tapa.

ZENOBIA:

Orgioihin

saa tottakin tuo kerjäläinen tulla!

Nyt orjat tänne! Kukkuroilleen pöydät

nää herkkuja — —

(Tadmar ja Charisbe kiirehtivät palatsiin viemään sanaa orjille,

jotka heti alkavat kantaa hedelmämaljakoita ja viinejä pöydille.

Samalla palaa Nimrod palatsiin.)

Hän herrain pöydiltä

saa niellä jätteet, joilla myrkkyjuuren

on maku kitkerä, ja väkiliemet

niin suolaiset mies juokoon palan paineeks

ett' etikkaa hän armoks anoo —

(Väsähtyen)

Sitten

Sapores barbaari voi tulla — — haudaks

saa muokata tään keitaan mulle.

KLEANTHES:

Pois,

pois murhe meiltä!

ZENOBIA:

Entäs — nauraako

Kleanthes nauraja, kun raunioihin

niin sorretaan Zenobia?

KLEANTHES (syttyen):

Kas silloin

lyön hurmas marmoriin! — Tai kuoloos kuolen,

jos vaskikynnyksellä kanssain naurat,

ett' ontot holvit nauramastas raikuu

ja kalma mykkyytensä unohtaa — —

ZENOBIA (on siirtynyt vasemmalle, mukaan unohtuen):

Humussa juhlan turma juotaisiin —

KLEANTHES:

Kuin taatelviini!

ZENOBIA (yllä kuumemmin):

Taikka hunajaan

pisar sen kätketään —

KLEANTHES (yhä hurjemmin):

Ja niskaan tuima

elomme seesam-ryyppy ryypätään!

ZENOBIA (surumielisesti):

Lie silloin hämärä —

KLEANTHES (kiihkeästi):

Ja suudelma

kai hehkuu huulillas — kuin nyt.

(Aikoo temmata Zenobian hehkuvaan suudelmaan. Vasemmalta puutarhasta

Kätyri tarkastellen vuorotellen puutarhaan ja etu-alalle päin.)

ZENOBIA (työntää pois ja nojautuu väsyneenä taaksepäin pylvääseen):

Mull' inho

nyt jäseniä lamaa. — Kuolos laatu,

ei lempesikään kuuluvan näy mulle — —

(Kuin äkkiä selvän selkeyden löytäen.)

Sin' et oo sankari!

(Rientää pois palatsiin.)

KLEANTHES (tuijottaa hänen jälkeensä hetken totisena, sitten

lauhtuu irooniseen hymyilyyn):

Vai sankari —

(Kääntyy, aikoo vasemmalta puutarhaan, Kätyrille.)

Ken sankar on, sa sano, kiero mies.

KÄTYRI:

Kenellä veri kiertää vastapäin

kuin mulla, Kätyrillä, päähän tulvii

— eik' alaruumiin puolle, niinkuin sulla —

ja kohisee, ett' aivot sekavoittaa,

näkyjä näyttää, luulon ihmeen nostaa,

ett' aurinko ei varjoansa heitä,

se kiireelle jos sattuu sankarin.

KLEANTHES (nauraen):

Vedestä liian sameasta sait,

mies, vastauksen.

KÄTYRI

Sekaan koukun heitän:

Hovissa täss' on vaivaisia vain,

ei sankareita — —

KLEANTHES:

Väkä koukkuun vielä,

ehk' onkees kiiski tarttuu.

KÄTYRI:

Syötti myös,

lihasta vaivaisien näiden —

(Viittaa palatsiin.)

KLEANTHES (antaa rahaa Kätyrille):

Tuossa

kas alkuun kultakala, apinan

on siinä kuva, hyvä peili sulle.

(Kääntyy hymyillen vasemmalle. Kätyri kumartaa ja viittoo hetken

puutarhaan. Pääportaita astuu goottilainen Taurus, jonka jokainen

jäsen ja liike uhkuu nuorteata ja ilomielistä taisteluvoimaa.

Päivän ahavoittamista kasvoistaan huolimatta hän näyttää vielä

melkein nuorukaiselta.)

KÄTYRI (seuraa Taurusta, joka astuu reippaasti etualalle, uteliaasti

aavistellen.)

Centurioko saapuu eikä preetor — —?

TAURUS (rennosti):

Centuriokin joskus preetor lie —

KÄTYRI (yhä utelevammin):

Jos esteen herra saa —?

TAURUS (rehevästi):

Sen saikin ukko.

KÄTYRI:

Ähää —

TAURUS

Hän ammees' selkänahan poltti

— pahasti polttikin — ja vihoittavan

sai viirun kaulaan — —

KÄTYRI:

Ol' orja kuminaa ja näpsän verran

kai pärskäjuurta liikaa pannut kylpyyn?

TAURUS (nauraen):

Ja — ryytineilikkaa myös nauttinut

ol' liiaks herra viinin höysteeks — —

KÄTYRI

Jotta —

TAURUS

Hän pyörtyi — kaulaketju kireälle

kuin hirttonuora —

KÄTYRI (riemuiten):

Nikamista niks!

Ja sin' oot legioonan herra!

TAURUS

Mutta

mit' aikoo Nimrod?

KÄTYRI (viittaa pöytään):

Tuottaa preetorilla

Longinus tuomiolle juhlaan tänne.

TAURUS

Thor moukarherra! Heiltä valuneet

kai silmät päästä! Legioona valmis

ja kansa myös on kapinaan. Luo Nimrodin

mua saata.

(Poistuvat palatsiin, ryhmä orjia saapuu samassa

kannuineen ja maljoineen. Kätyri nopeasti takaisin.)

KÄTYRI (vasemmalla seisten):

Hei liehukaa ja haaska lyökää

kemuihin teurahaksi, laaksot juoskaa

ja paimen räämäsilmä vuohineen

ja sankareitten sankar seppelpää

te pöytään tuokaa, haaskast' alkaa kiista.

(Ryhmä orjia jää Kätyriä töllistelemään, kuin seurakunnaksi.)

Oon poika sekasorron, kärsiväin

oon karsasilmä veli. Tuhon onni

on totuus viimeisin, Se tietäkää,

te onnen kierosilmän parkulapset,

ja riehukaa, siks kunnes elukkain

taas lajia te ootte tarkalleen

Takaisin kaaokseen!

(Hohottaen, puoliksi kiukuissaan)

He, seurakunta

on harras tyhmyyttään.

(Viittaa orjia hajaantumaan.)

TAURUS (saapuu vasemmalta voimakkain askelin):

Taas alkaa retki,

kuin kotomailta, Taurus-vuorilt' alkain,

se kerran aljettiin ja veljein kanssa

solasta toiseen, vuorilt' alamaihin,

yli virtain, kautta kaupunkein

me retkeiltiin. Siit' alkain temppu

yks ainut auttanut on miestä tätä:

Sivalla nopsemmin kuin vihamies

ja arpapeliss' arpa vedä voiton.

Taas temppu luonnistui ja preetor paksu

sai itse kylvyn, jonka mulle aikoi.

KÄTYRI:

Mit' teolla lupasit?

TAURUS:

Lupasinhan

profeetan pilkattavaks herrain tuoda.

KÄTYRI (viitaten pöytään saattaessaan Taurusta taka-alalle):

Mut tuomariksi tuotkin — —

TAURUS:

Juhlavieraaks,

ja kuokat myötä seuraa. — Läsnä olkoon

myös haamu preetorin.

(Menee tuimasti pääportaita alas. Kätyri palaa vasemmalle, kurkkailee

odotellen pylväikköön. Tadmar, Charisbe ja kolme muuta hovinaista

saapuvat.)

KÄTYRI (ottaa heidät vastaan kumarruksin ja vie heidät oikealle):

Oi, lotusumput,

niin punaiset kuin tummat, suvaitkaa — —

(Saa järjestetyksi nauravat neidot kahteen ryhmään seisomaan.)

Kas noin — tuoll' yllä tuoksuu santelpuu

ja surraa mehiläisten parvi — kaikki

siis ympär lemmenmerkit. — Järjestys

on oiva tää! Kuin lempi ruusuista

ja mustaa on, niin tässä hehkuvaa

ja tässä tummaa silkkihipiältä

on parvi neitojen.

CHARISBE (ilakoiden):

Vain punainen

kuin liekki lempi on!

TADMAR:

Muut' eipä lempi

kuin pohjatonta mustaa.

(Syntyy naisten välille riemukas riita. Sanat

'punainen', ja 'musta' kuuluvat väittelystä.)

KÄTYRI:

Hiljaa — hiljaa — —

Nyt saapuu kristitty — — Se kirjavaa

siis on — —

(Astuu Geseriä vastaan, joka tulee palatsista.

Geserin kasvot ovat kalvakkaat, kääntymyksen ja uskon hurmio ovat

niihin painaneet jälkensä. Hänen viittansa liepeillä on vielä

merkkejä tahraisesta esikaupungista.)

GESER (portailta):

Uus aurinko ja lunastaja

meit' armoin puhdistaa.

KÄTYRI (johdattaa Geseriä kumarrellen naisten luo):

Mun tuntoani

profeetta, huoli, hätä vaivaa — —

GESER (isällisen lempeästi):

Mulle

sun huoles usko, poikani.

KÄTYRI:

Ma pelkään — —

Siell' että lienee päiväntasaajalla

viel' uskoon kääntämättä — paviaanit.

(Pujahtaa taka-alalle.)

GESER:

Oasta tästä kruunuun marttyyrin

sua kiitän, Herra. Halvan pilkkaajan

suo kerran armos löytää.

(Pari naista kääntyy hänen puoleensa ja alkaa keskustelun. Palatsista

tulevat keskustellen Nimrod ja prinssi, takanansa Lankha. Hetken

perästä Zenobia ja vasemmalta puutarhasta viimeisenä Kleanthes, joka

asettuu neitojen parveen. Kätyri ja Lankha palvelevat aterioivia.

Zenobian synkkä ilme vaimentaa hetkeksi koko seuran painostavan

hiljaiseksi. Äkkiä kuuluu lähempänä kansan riemuhuutoa ja melua.

Joukosta kuuluu hämmästyneitä huudahduksia.)

ZENOBIA (ponnahtaa seisomaan):

Kuinka,

tääll' eikö riemu riitä, naurakaa,

ma käsken.

ATHENODORUS:

Meille Lankhan kertoa

suo tarinoita.

CHARISBE:

Runo laulaa suo

Kleantheen meille, valtiatar.

(Taas kajahtaa kansan huuto.)

KLEANTHES (nousee malja kädessä):

Suokaa

mun malja juoda punahuulten vuoksi!

— Kas enpä vedenpaisumuksen tullen

Melpomeneen ma valitusta laula

vaan lemmenpurren viime keinuntaa.

— En tulivuoren partahilta etsi

mait' autioita, viinimaita etsin,

Hefaistoon rakkahinta rypälettä.

— Syön omenoita hurman myrttipuusta!

Lyön Afroditen oinaan teurahaksi

kemuihin viimeisiin ja kalman pöytään

vien ilojuhlaan kaikki pettämäni,

kaikk' armaat pettäjäni — —

ZENOBIA (keskeyttäen):

Vaikene —

tuot' on jo liiaks kuultu.

ATHENODORUS (Kleantheen juodessa maljansa ihastuneitten hovinaisten

kanssa.)

Prinssi Raman

ja valkeuisen Sitan lemmestä

nyt saahan Lankha — —

ZENOBIA:

Paremmin

ehk' orja laulaa.

ATHENODORUS:

Lankha kuninkaan,

Ravana-jättiläisen verta on — —

Oi kerro, kerro!

LANKHA (epäillen):

Jos niin prinssi tahtoo:

Ravana, kantataatto mun, ol' ankara

ja sankarsilmä mies — niin kertoo vanha taru —

Meressä Indian hän kaukahista saarta,

— min mukaan mull' on nimi vielä — valtikoi,

oi' onnellinen, sopasorja, karjarikas.

Mut eestyessä ajan taantui onnen pyörä:

Hän tukaloitui kartanoiseen riemuun, rauhan

niin nuotioihin kyllästyi ja uhrijuhliin.

Hän kuolinnuotioita halas, tasarintaa

taas ottelua tuimaa, vierast' orjatarta. —

Niin laivaan laitavaan hän astui jousin, keihäin

ja viidakkoiseen, kansavaan nyt hyökkäs laaksoon,

miss' uljasmieli prinssi Rama hallitsi

ja kuultavaista Sitaa, kaunist', uskollista

kuin onneansa palvoi. — Taattoin taatto voitti

ja vaimon ryösti, itkusilmän vaikeroijan

merelliseen toi kartanoonsa. — Mutta rikos

tää huusi pilvet puhki, jumalihin yltyi

ja näiltä tummanpuhuviksi muodon muutti.

(Puutarhasta kuuluu kohinaa ja liikettä, oikealle nousee Longinus,

toisella puolellansa Taurus ja toisella legioonasotilas. Heidän

takanansa kansaa näkymättömissä. Varsi norjana ja silmät suurina

hehkuen kulkee Elisa heti tämän jälkeen vasemmalta puutarhan

portaista pylvään luo palatsin portaille, jonne jää Longinukseen

herkeämättä katsoen sisäisen riemun vallassa seisomaan. Prinssi

katsoo lakkaamatta Elisaa.)

(Longinus seisoo levollisena paikoillaan puettuna yksinkertaiseen

harmaaseen viittaan. Ei miehinen voima ole riutunut hänen vartalostaan

eikä sankarikauneus hänen kasvoiltaan, vaikka poskipäät ovat kuin

liekin kuluttamat ja kulmakarvat juoksevat kulmallisiila niinkuin

lentoon nostetut siivet ja niiden väliin helposti uurtautuu tuima

juonne. Hänen silmistänsä paistaa välkehtivä levollisuus. Koko

hoviseurue säpsähtää.)

ZENOBIA (katsomatta lainkaan tulijoihin):

Sa jatka, orja.

(Taurus aikoo astua pöydän luo, mutta Longinus viittaa hänet takaisin

ja vaimentaa kansan ääntensorinan. Syntyy täysi hiljaisuus.)

ZENOBIA (toistamiseen):

Tarinaasi jatka!

LANKHA (jämeällä äänellä):

Merestä kerran — aamun autereisen tullen

— koralliriutta mantereesta saareen saakka

nous jumalaisten jylyst' ankarasta, luontui

jumalten sillaks ihmeiseksi —. Sotijoin

nyt tuimin syöksyi saarelmalle prinssi Rama,

taas riisti rinnallensa kutrikulma Sitan,

ja Sudrain sukuun näänsi taattoin heimon, vannoi

ett' aikain kautta kirottuna vaeltaa

Ravanan heimo saa. — Mut oikeus ja armo

on jumalilla punnuksia saman vaa'an.

Korallisilta hohti jälleen, opettaja,

mies paisteotsainen sai saarimaalle, lausui

nimessä jumalten, ett' aikain pitkäin vierren

taas suku tshandalain ja periheimo sudrain

käy arvoss' ihmisten, käy armoon jumalten. — —

— Kai tälleen päättyikin jo taru — —.

ZENOBIA:

Siis

vihaani vikapää nyt tänne tuokaa.

TAURUS (ottaa Longinuksen käskystä takanaan seisovalta sotilaalta

murhatun preetorin pään, joka on verhoon kääritty, vie sen hoviseuran

eteen ja riipaisee verhon pois.)

Suu syömärin — pää preetorin kai seuraan

on tervetullut.

(Naiset kirkaisevat ja juoksevat kauhuisina vasemmalle pylväikköön.)

NIMROD:

Preetor murhattu!

TAURUS

Ja legioonan päämies olen minä.

NIMROD:

Revittää koirillaan sun caesar Claudius.

TAURUS

Hän ruttoon kuoli hiljan Meesiassa.

— Toi tiedon siitä merimiehet, joit' on

kosolta tuolla, kysy heiltä.

NIMROD (epätietoisena):

Siis

sotilasväkivaltaa — vallanvaihdos —

— Mit' aiot, päämies?

TAURUS

Miekkaa välkyttää

mua mahtavamman käskyn mukaan.

NIMROD:

Ken

uus imperator on?

TAURUS

Ei kenkään, riehuu

uus sekasorto Rooman puolla. Mua

Longinus käskee. Kansan, sotilaat

hän nosti, liitti liittoon — —.

NIMROD:

Antavas

tuon miehen vannoit meille.

TAURUS (nauraen):

Viekkaus

on tarpeen taistelussa. Teidät kaikki

Longinus tuomitsee.

(Nimrod jää sanattomaksi.)

ZENOBIA (astuu esiin):

Ja vartiosto? —

TAURUS

On vangittu ja vartijoina porttein

on meidän miehet.

(Zenobian ja Longinuksen katseet kohtaavat, viipyvät toisissaan.)

LONGINUS:

Hätä ontevaposki on huutanut torveen!

Hädänlapset sen kuulleet on kuulevin korvin,

Mut teille järkeä vailla

janon, näljän on parkuva huuto,

te oottehan kylläisyyttänne sairaat.

Ja niin ajan ankara totuus

on teille kuin lapsille lääke:

vain karvaus kielelle maistuu,

mut terveys, maljaan kätketty, ei.

Peripenseät teillä on korvat:

Vain räikeän kuulette äänen

ja huutajan ryntäät luisevat näätte

ja käännytte pois.

Mut että on maailmansielu

joka parkujan palje ja rinta,

sit' ettehän tunne lain.

— Vain lyötynä maahan

noin ympäri mestatun pään,

verisurmanne eessä ja riehuvan joukon

kyky teillä on kuulla —

ja tuomio ensin nyt kuulkaa:

En huuhkaja oo minä murhan ja palon,

en päitänne leikkaa,

vain valtikkakotka,

tuo norsunluinen, nyt toisin lentää:

verenkierron se Phoeniks-linnulta saa,

punasiivet ja kellervärinnan.

— Zenobia, sankarivainaan puoliso,

mun neuvoni mukaan

saat ohjata lentoa sen.

ZENOBIA (tyynen ylpeästi):

En pyytänyt lie armonanteitasi,

Athenodorus, poika kuninkaan,

on synnyn, vuotten armost' astuva

koht' oikeuteensa, valtaistuimelle.

(Kansassa melua.)

ÄÄNI (joukosta):

Oot puolisosi murhaaja! — Ja narri

on lempes viimeinen, äl' ylpistele.

(Zenobia horjuu lyötynä vasemmalle ja Kleanthes

vavahtaa. Yhä uhkaavampaa melua.)

NIMROD (siirtyen oikealle etualalle, yksin):

Viel' uutinen on mullakin.

(Vetää viitastaan pergamentin.)

Tää tieto

suunpieksäjille sama lie kuin syksyin

on paimenlasso hyppyvasikalle.

(Astuu Longinuksen eteen ja ojentaa tälle pergamentin.)

Pään mulle lupasit — ma vastalahjaks

suon tärkin tehtävän tään seuraajalle:

Sapores Eufratin taa lyö.

LONGINUS (äkkiä, silmättyään pergamenttiin):

Sa ruoska

oot ollut kansalle, sit' ajanut

kuin sierainnuorin nautaa, ikeen raskaan

veroista Rooman sille niskaan lyönyt.

— Näin vanhoill' asehilla voittavas

Sapores-jättiläisen luulet — Taurus,

palatsiin saata säilöön tomuiseen,

mut turvalliseen Nimrod mahtava.

NIMROD (kahden sotilaan välissä vietäessä palatsiin):

Oot lempeä, oi 'onnen messias,

mut onnelles se hinnan kallistaa.

ZENOBIA:

Sin' ootko sankari?

LONGINUS:

Sun suojaajasi.

ZENOBIA (astuen askeleen lähemmäksi):

Oi neuvo suo ja näytä tie!

LONGINUS (lähestyen Zenobiaa):

Nyt irti

julista Tadmor Roomasta ja kansan

niin voita luottamus.

ZENOBIA (epäröiden, mutta kuin lumon alaisena siirtyen oikealle):

Mun huimimmalle

viet tielle nyt — —

(Kansalle.)

Mua kuule, keitaan kansa!

Käsivarttesi vahvain turvissa suo

ja sankaris uljaan uusia teitä

mun kulkea päivää päin —

Tää syntymäkeidas Roomasta irti! —

Niin riemulliseksi kuin ennen vanhaan — —

ja palmujen alle kartanot aimot — —

(Kansan suosiota. Zenobia katsoo epäröivästi Longinukseen.)

LONGINUS:

Me voiton saimme vertoja vailla!

— Elon aurinko eiköpä teille

niin aamuin noussut ja laskenut illoin

kuin paria-koiralta saanut

ois ruskeanpunaisen värin.

Ja kun vuotanut illoin ol' auringon veri,

yö huohotti rintanne luissa

kuin sairaus, kuume ja kauhu,

te vietitte kuolevan öitä

kuin haudalla maaten,

min ympäri orjantappura kiertää

ja lepakon valitus yllä.

— Nyt toisinpa aurinko nous:

kevätentein ja Leijonamerkein!

Sapores ja parttien ratsut

yl' Eufratin kahlatkoon —

mepä päistäriköin, helovaljakoin

itävirtojen taa, tanamielin ja miekoin

ne lyömme taas —

(Kansan hyväksymishuuto)

Itä barbarilaumoin

verokuormin ei Rooma meit' estää saa.

Meill' oikeus onneen maalliseen

oman keitahan kentillä olkoon.

— Ken miehistä kotiin jää,

majat tuolla toisiksi muuttakoon

kera naisten uurasten, paistavaolkain.

(Riemuhuuto.)

ZENOBIA (ihastuneena):

Mun aatokseni aivan lausuit noin.

LONGINUS:

Ne nouskoot 'palmuin ja yrttien keskeen,

mut ohdakeyrtit polttelevaiset

tai maitoa karvasta heruvaiset,

okapiikkiset pensaat ja myrkkykeisot

pois tanhuan mullasta repikää.

— Vedet vuoltevat virratkoot

ohi kartanon kaikilta puolin.

Ken mainetta janoo, hän veistäköön

oven auringon nousua kohti.

Ken tuoksuvakutrisen vaimon,

ja lapsia, karjoja toivoo,

koht' armasta länttä sen kääntäköön.

Mut' antimet kaikki tuo etelätuuli.

— Majat tuolla näin uusiksi luokaa!

Puutarhaan goottien legioona jää,

muut retkelle valmiiks ja kuokan varteen.

(Viittaa kansaa poistumaan.)

ÄÄNI kansasta:

Eläös kauvan, messias keitaan!

JOUKKO ÄÄNIÄ:

Oot onnen herra! — Oot onni kaikkien!

— Oot riemu kaikkien!

(Kansa poistuu äänten sorinan vähitellen haipuessa kuulumattomiin.

Taurus myös sotilaineen. Kleanthes ja hovinaiset paitsi Elisa

lähestyvät riemuiten Longinusta. Elisa jää pylväikköön, myös prinssi

ja Lankha. Geser oikealla etualalla, taempana Zenobia.)

KLEANTHES (leikki ja ihastus äänessään):

Oot tottakin

profeetta uudenlainen. Luulen melkein:

"kera naisten paistavaolkain"

nyt työhön ryhdyn.

ELISA (oikealta):

Kuule, voittaja!

Oliiviseppel lehdost' Artemiin

suo meidän sulle noutaa. Kaikki voitit

ja armahdit — —

LONGINUS (kääntyen naisten puoleen mutta enemmän itselleen puhuen):

Tääll' eikö hietamailta

viel' äsken tuullut vaskenkarva pilvi,

uhonnut vihan kitkeräistä tulta

ja pahaa tahtoa mua vastaan. — Mist' onkaan

tää tullut kirkkauden ensi ääni,

kuin halki ilmain — tai kuin tummennoista

nyt alttiin maan sois aamun ensi tuuli.

(Nostaa katseensa suoraan Elisaan.)

ELISA (kuin arastuen äskeistä rohkeuttaan):

Sun kuulijasi halvin. — Seppeleen

ma saanko sulle laittaa — niin ma pyysin.

LONGINUS:

Niin — oksalt' onni taita kaikille —

TADMAR:

Ja kaikkein voittajalle!

GESER (kiihkoisasti):

Katoovaista

vain varjoa sun voittos maallinen!

Vain yks on voittaja, uus aurinko!

Vain ristinpuulla riemu! Kaikki voitti

ken karvast' etikkaa kuin hunajaa

joi huulin vaivatuin. Autuuttain

en hernerokkaas myö, en valtakuntaa,

mik' kohta taivaan pilvist' aukeaa — —

(Nostaa ristiä rinnaltaan.)

Täss' Saulukselle merkki tappion

jos kääntymyst' ei tee. Sun suurin syntis

on hyväks luulla ihmisparkaa, luulla

ett' unhoon haihtuis synti lankeemuksen

jo täällä alhoss' alavassa.

LONGINUS (hymyillen):

Niinkö

oot heikkouskoinen eess' ihmisen?

GESER:

Keruubit paratiisin porteill' on!

LONGINUS:

Nuo pedot siivekkäät voi lyödä maahan.

GESER:

Oot Antikristus! — Sen on käskenyt

mun Herra huutamaan.

(Kiireesti palatsiin.)

LONGINUS:

Oon tuota kuullut

ma Aleksandriassa monet kerrat

ja tunnen oppinsa. He ihmettä

tuolt' yltä taivahista, alta maan

ja kaikkialta vuottaa. Ruumiist' irti

he ruoskin, kuohimalla synnit riistää,

ja marttyyreiksi tulla viime päätös

on oivan oppinsa.

KLEANTHES:

He maata vihaa

ja ihmislihaa — monimutkaisempi

ei liene oppinsa — Mut, armaat naiset,

on seppeleellä kiire.

(Kleanthes, kaikki hovinaiset, prinssi ja Lankha poistuvat palatsiin.

Kahden jääneiden Zenobian ja Longinuksen välillä hetken hiljaisuus.)

ZENOBIA:

Jättiläinen —

Ken oot? Mist' oot sa tullut? Mistä voimas

näin etees maahan lyödä?

LONGINUS:

Teidät löin

vain eteen' itsenne, ei mun.

ZENOBIA:

Noin kieltä

äl' ankaraa sa haasta, hiuksillas

niin onhan tuore loiste, rantamilta

kuin oisit merten läikkypisaroita

sa niille saanut.

LONGINUS:

Haaksirikkoisena

myös laahannut oon raihnaan ruumihini

rutarantaa päin ma — monet kerrat.

ZENOBIA:

Sitten

oot uhrin polttanut ja maljan juonut —

LONGINUS:

Tai viinin tumman sieluin liejuisin

oon uhrituleen lyönyt — sammuttanut

sen räivin pilkoin.

ZENOBIA:

Viisautta niin

manalta tuonut olet kuolotonta,

LONGINUS:

Niin kerran luulin —

ZENOBIA:

Kunnes valjakkoon

sa riemun astuit hulmuharjan, niinkö?

LONGINUS:

Sen nähdäksein, ett' alle vaunujen

niin liian monet nääntyi orjat,

vain Caesar-elukoita vaunuiss' istui

ja narriapinoita ympärillä. —

ZENOBIA (viehkeästi):

Taas eksyt aatelmiin, sull' eikö mulle

oo lohdun sanaa?

LONGINUS (kiihtyen, äkkiä):

Kerran kolmannen

sun tällä erää nään. Et ole vieras —

ZENOBIA:

Mun nähnyt olet? Millä mielin —?

LONGINUS:

Näin

sun ajelulla — näin sun temppelissä.

ZENOBIA:

Mit' aattelit —?

LONGINUS:

Kuin kaukainen ja ylväs

kuin vangittu, mi sankaria vuotti —

niin läikyttelit mieltä eri kuvin.

ZENOBIA (voitollisena):

Pelastamaan mua saavuit tänne!

LONGINUS (jälleen ankarasti):

Saavuin

loasta auttamaan sua pois!

ZENOBIA:

Loasta!

LONGINUS:

Loasta nautinnon! — Sun synkkä mainees

tuon ensi näkemän niin vaivaks vaihtoi

kuin mun sa oisit pettäin surmannut

ja surmaajalle lemmen suonut, naurain

mua houkkaa kaukahista vainajaa.

— Sun ihanuutes näin, mun mieltäin kiihdit

kuin luojaa luomus. —

ZENOBIA (äänessänsä iva):

Tai kuin messiaalta

vie mielen vaimo syntinen — vai kuinka?

LONGINUS (vaihtuen ankaraksi taas):

Kuin luojaa luomus, joka rumentunut

on alkumuodostansa.

ZENOBIA:

Nainenko

siis aattees alku, kansan nostaja?

LONGINUS:

— Soperrat ivaa itseäsi vastaan:

Viattomuus ei pilkan kieltä taida

ei tarvitse, vain peiteltävä rikos

sen lonkeroita loukostansa työntää

ja pimeyttä puoltaa. Hiljenny,

vapahda itses — murhatyöstä, yöstä,

mik' yllä kulmais häilyy parhaillaan.

Sit' ilman sua puhdistaa en voi

ma kansan eessä. Kansan vuoks sen vaadin.

ZENOBIA (Longinuksen heltiämättömän katseen alaisena vaipuen tätä

alemmaksi istumaan):

Ken oot sa, daimon, silmä pohjaton —

sun kuultos alla synnit kaikki tavaan,

niin tarkkaan kuin nyt kuolon verkkoja

sun eessäs selvittäisin: Puolisoni

ol' ankara ja synkkäkulma herra

yl' alamaisten ruumiin, sielujen

ja mun. Oi ymmärrätkö silmän lumon,

tuon tuhat turmaa, hurmaa välkkyväinen,

tuon riutuvaista kieltä haastavan,

min nuorukainen jännervoimakas

luo varjoss' istuvaan, taa huntujen.

Tuo kaunis surmamies loi puoleen mun

sen monet kerrat, kunnes reväistiin

pois verkot ilkeät ja synti juotiin.

— Sapores hyökkäs silloinkin ja poissa

ol' Odenatos täältä, mutta viesti

mun lemmestäin hälle vietiin, surmaa

mun pääni päälle mietti herra julma.

Mun tietämättään läksi nuorukainen,

rajalle läksi, surman suoritti,

pakeni tänne taas, sai tuomiolle. —

LONGINUS:

Ja sinä armahdit!

ZENOBIA:

Ma pakoon päästin.

Oon nainen vain, min ihanuus ja autuus

on heikkous. Mun vuokseni hän löi!

Tuot' uhmapäätä, valkeaista kaulaa

en haavoittaa ma voinut pyövelkirvein.

— Hän katujana läksi, vaskiportti

kumahti lukkoon —

LONGINUS:

Sinä lankesit,

ain' eelleen lankesit.

ZENOBIA:

Hurjistuin,

verelle tälle lainkaan sopinut

ei katumuksen puku! Tuomitse.

Oi, armahda!

LONGINUS (heltyneenä, nostaen Zenobian ylemmäksi, lähemmäksi

itseänsä):

Näin meillä, 'profeetoilla',

meill' etsijöillä liekin aina! Kiihko

meill' lemmen helmi myrkkymaljast' ottaa,

pedoilta riistää, syyttäin soimata

tuot' uhriparkaa, murhein nauttia. —

— Oi nouse, ylemmäksi nouse mua.

Sun kansan eessä kirkastan, ei kenkään

sua enää parjaa.

(Nousee aikoen nostaa Zenobiankin.)

ZENOBIA:

Viel' en nouse, taakka

pois nosta toinenkin, mik' armas on,

mut raskahammin painaa mua kuin oma

mun kohtaloni. Poikani! Hän yksin

voi vaatia sult' oikeutta. Puhdas

jos yksikään on ollut askeleeni

hän puhdas on, hän syytön onneton

ja sairas, jolle lemmen tuoksu pyhä

on onni loittoneva. Mitään muuta

elossa mun ei juurta vankkaa niin,

niin sitkeää kuin side poikaseeni.

LONGINUS:

Oi, nouse, nouse, poikas huolletaan

ja terveeks tehdään. Kenkään tääll' ei loukkaa

viattomuutta.

(Nostaa Zenobian, liikehtivät yhteisen riemun vallassa.)

Kahden voitamme

me kaikki. Utareista laiskan maan

mink' oomme juoneet raakalaisen verta,

hapanta inhon rieskaa, riettautta,

sen kaiken tulell' uuden auringon

nyt paahdamme ja puhdistamme pois.

— Käy linnaas valtiatar, seuraan sua.

(Zenobia palatsiin; pylväikön edessä Longinus

ikäänkuin sisäisestä voimasta vielä pysähtyy.)

Oi, jumaluus, jo ihmettele kerran,

sun raaka luontos kuinka poljetaan

nyt alle ihmisen ja maisen onnen —

(Aikoo vasemmalle, mutta vastaan astuu Kätyri sulkien tien.)

KÄTYRI:

Tulossa seppelein ois naisten joukko,

mut estin heidät —

LONGINUS:

Miksi?

KÄTYRI:

Voittamatta

oon minä vielä. — Palvelusta tarjoon,

mull' ansioita. Goottilainen Taurus,

mult' opetusta murhataidoss' otti.

LONGINUS (jyrkästi):

Ken oot?

KÄTYRI (nopeasti):

Ma kilpikonna poimuselkä

oon maasta varjojen, mua konsanaan

Akilles sankarit ei juosten voita.

Mut suurimmalle heistä uskollista

ma palvelusta teen, mua nopsempaan

yölepakko, tuo nahkasiipi kettu,

ei öisin lennä.

LONGINUS (nauraen):

Lienet narrein narri!

Hyvällä päällä oon sua kuulemaan.

— Ja millä taidoin virkaa hoitaisit?

KÄTYRI:

Niin tarkkaan ihmiskielt' ei papukaija,

ei käen ääntä hyyppä harjakas

kuin minä sankareita matkin, varjo

ei tarkemmasti juoksijoita seuraa — —

LONGINUS:

Miks mulle narrintaitojasi tarjoot?

KÄTYRI:

Oot suurin kaikista ja mittavimman

on pisin varjokin, kas suureks tulla

myös mull' on halu. — Sitäpaitsi — näen,

pulassa pahass' oot, mun neuvoni

on sulle tarpeen nyt: Oot kansan mies

ja kansan onni valtaas vaatii, mutta

koht' oikeutta vanhaa myöten prinssi

sen täysin siemaisee ja hullaantuu

kuin lemmest' ikään. Kenpä takaa sen,

ett' ottaa neuvojas hän varteen.

LONGINUS (ankarasti):

Tuo

ei enää narrin tehtäviä.

(Aikoo nousta portaita.)

KÄTYRI (melkein uhmaavasti):

Narri

en olekaan, oon mustaa totisempi.

Saat seppeleen — jos saat — mut iäkkäämpi

kuin kenkään voittajista olen minä —.

(Taas alavaiseksi muuttuen)

No — jaa — voit sentään, luulen, lentämällä

tään kilpikonnan voittaa. — Palveluksees

kai lupa tulla?

LONGINUS (kärsimättömänä):

Narrin viran sait,

saat mennä.

(Kätyri viittaa samassa hovinaiset ja Kleantheen esille,

ottaa seppeleen nopeasti Elisalta ja tuo sitä Longinukselle.)

LONGINUS (tempaa suuttuneena seppeleen Kätyrin kädestä):

Hullun töitä teet,

et narrin. Täältä pois!

(Kätyri katoo seinävierustaa puutarhaan. Longinus kääntyy

pylväikköön päin.)

Ois armaampaa

tää ollut saada kädest' antajain —

Nyt suonette mun itse päähän painaa

tään lahjan saman —

(Painaa kiireisesti seppeleen ohimoilleen.)

KLEANTHES:

Varmimmin se pysyy

sun kättes laskemana. — Viehkeäin

nyt astu neitoin kujaa, voittaja.

(Longinus palatsiin.)

Väliverho.

II NÄYTÖS.

Näyttämö:

Etualalla kulkee vasemmalta oikealle tie, josta erkanee oikealle

taka-alalle suuntautuen temppeliin kulkeva tie. Oikealla taka-alalla

näkyy heleälehtisten puiden lomasta pari pylvästä merkiksi siitä, että

temppeliin vievä pylvästie alkaa yletä sieltä. Valmiiksi veistetty

Longinuksen rintakuva seisoo vasemmanpuoleisen pylvään luona. Tästä

oikeanpuolisesta temppelipuistosta ulkonee vasemmalle päin kulman

muodostava muuri, jonka harjalla on vastakkain kaksi tarullista

eläinkuvaa. Muurin tällä kohdalla korkeajalustainen uhrialttari,

siten, että sillä palava tuli kohoaa makaavain petojen päitten editse.

Petokuvista vasemmalle ovat pari-kolmeaskelmaiset portaat, joiden

kaiteissa myös on petoaiheita käytetty koristeina. Portaat nousevat

viistosti vasemmalle ja niiden yläpäästä jatkuu muuri vasemmalle, jossa

muurin edessä kukkii hehkuvanpunainen ruusupensas ja taljalla peitetty

penkki. Portaat johtavat vainajain lehtoon, jossa sypressipuut kohoavat

sankkana kuin seinä ja liikkumattoman tummina, muodostaen jyrkän

vastakohdan oikeanpuoleiselle heleämmälle lehvistölle. Taivasta näkyy

pala vain oikealta taustalta.

Aika: On tulossa ilta.

KLEANTHES (etääntyy juuri viimeistelemästään Longinuksen patsaasta

riemukkaasti.)

Oot valmis, jumaloitu mies! Saat tulla

Saporeen lyöjä, itses tutkia

tään muotos eessä. Kautta epätoivon

sun loin ma heikoin sormin. Kuitenkin

noin voimas irti löin, noin nostin vimmas

syvällä riehuvan ma varjokulmiis,

noin poskipäihis, silmäis tienohille

sain kuultamaan ma jalon itsevoittos.

— Tääll' liehuin riemahtain kuin heinäsirkka,

mua laulatettiin, runoniekkaa muka,

ja sitten taiten jalat alta lyötiin

ja riikinkukon ruoaks tarjoiltiin

— niin nuoruus multa ontumalla kaikkos.

Mut sainpa voiman vielä riemut omat

näin työssä synnyttää ja Tadmarille

niist' antaa puolet.

(Kiirehtii takaisin patsaan luo. Oikealta pyrähtää Tadmar

laakeriseppele kädessä.)

TADMAR:

Oi, Kleanthes! Täällä,

kas seppel valmis on, Apollon puusta

sen nopsaan taittelin.

KLEANTHES (kiirehtii vastaan):

Ja sädenuolet

sait sieltä silmiis!

(Ottaa syliinsä).

TADMAR:

Jospa riittäiskin

niit', armas, tuhat vuotta, joka hetki

sun voittaaksein, niin ettet pääsiskään

mult' irti enää koskaan.

KLEANTHES:

Ikuinen

on nainen liiaks, mutta sata vuotta,

sen lupaan vannaan. Tuonne, katsos tuonne,

se kestää tuhat vuotta.

TADMAR:

Niin, nyt seppel

vain puuttuu.

(Laskevat yhdessä seppeleen ja palaavat etualalle,

katsoakseen patsasta vielä.)

KLEANTHES:

Noin se kaunis on! Noin seppel

kas piirteit' ankaroita lientää — ja —

TADMAR:

Tää juhla suuri mua peloittaa.

KLEANTHES:

Ja otsan se vast' oikein ylvääks näyttää!

TADMAR:

Charisbe kertoi ilkimielin, että Nimrod

taas valtaa käyttää.

KLEANTHES:

Viisi Nimrodista!

(Viittaa vasemmalle)

Tuolt' astuu voitonmies ja templiin käyden

kuvansa seppelpäisen huomaa, silloin

on juhlan raikuvaisen korkein hetki —.

TADMAR:

Mut kerrotaan, ett' aikoo Nimrod prinssin

myös samaan juhlaan tuoda kruunattavaks

ja ett' on valtiatar siihen suostunut.

Sit' etkö pelkää, että — —.

KLEANTHES:

Turha huhu:

Juur' äsken valtiatar naisten kanssa

ja uhrisaatoin kulki temppeliin.

Hän sieltä, poltettuaan kiitosuhrin

käy laulukuoroin sankaria vastaan.

Ylistäin voittajan hän veistoksen

eess' seisoi kauvan, ihasteli

kuin jumalaa ja riemuin jatkoi matkaa

— Elisa seurass' oli myös.

TADMAR:

Ja prinssi?

KLEANTHES:

Hän näyttää miehistyneen, moneen aikaan

en kiireiltäni poikaa ole nähnyt.

TADMAR (huolestuneella äänellä):

Hän kumman umpimieliseks on käynyt,

sanatta, kaukaa vain Elisaa seuraa — —

KLEANTHES:

Se miehen mieltä on, ei vaarallista.

TADMAR:

Ehk' onkin niin. Lien hupsu pelkur vain,

jot' onnen kesken päätä huimaa.

(Pyörähtää iloisesti, mutta säpsähtää samassa, sillä vasemmalta

tulee rähjäinen paimentolainen, jolla on yllä päästä jalkoihin

ulottuvia takkuisia eläintennahkoja, toisessa kädessä pitkä

paimensauva ja toisessa karkeatekoinen nuija. Kasvot nahkaisten

varjossa. Kulkee ympärilleen töllistellen oikealle).

TADMAR (miehen mentyä):

Taaskin —

Noit' äsken joukottain näin tullessani,

keit' on ne, keitä?

KLEANTHES (nauraen):

Juhlavieraita

ne vain on, paimenia, orjaluokkaa,

jok' etelässä elää laitumilla.

Käy ilmoill' ihmisten he harvoin, näin

vain suurten tapausten tullen —

(Kuuluu Kätyrin hohotusta ruusupensaan takaa

muurin luota, Tadmar pelästyy jälleen.)

KÄTYRI (tulee esiin, oikoen koipiaan):

Karjaa

sit' tarkkaan laskenut oon kaiken päivää.

On tottavie siin' ollut kykkimistä,

ett' aivan paistinvartaiks kuivuu koivet —

Vai juhlavieraita nää paimenkoirat!

Ne Nimrod kutsui tappeluun, jos suinkin

saa riidan alkuun.

KLEANTHES (nauraa viitaten ruusupensaaseen):

Jopa tärvellyt

on ruusunlemut vainuaistit suita!

KÄTYRI:

Ja sulta korppi syönyt toisen silmän.

(Geser vasemmalta, seurassaan erakko ja pari paimenorjaa.)

KÄTYRI (osoittaa Geseriä):

Mut tuolta korpilta syö karvoineen

sa sydän profeetan, niin ennustaidon

saat tarkemman.

KLEANTHES (hämmästyneenä):

Kas, Geser täällä! Kauan

oot ollut poissa.

KÄTYRI:

Omiensa luona,

joill' äiti vuohi on ja isä paimen

on räämäsilmä.

KLEANTHES:

Minne matka nyt

näin seurakunta myötä?

GESER:

Sodomaan!

Sen kruunun pienet saa min suuret hylkäs!

KÄTYRI:

Kamelin karvoist' onko virkapukus?

GESER:

Noit' älkää, veljet, kuulko, tukkoon korvat

seassa pilkkaajain.

(Kulkee oikealle joukkoineen.)

KÄTYRI:

Sen näitkö nyt?

Tääll' eikö käryä jo veri.

KLEANTHES:

Joukko

tuo sekapäinen, huuru hulluuden

ei sankaria voita. Koht' on täällä

hän sotajoukoin. — Pillit Nimrodin

saa tanssimaan vain kääpiöitä.

(Kääntyy Tadmarin kanssa patsasta kohti. Oikealta kiireesti Nimrod.)

NIMROD (Kätyrille):

Riennä

ja urki, onko suorittanut uhrin

jo valtiatar.

KÄTYRI:

Herakleelle voiton

hän tuoksuvaisen uhras peltopyyn,

jo ajat sitten loppulaulu kaikui.

NIMROD:

Siis tänne hänet pyydä nyt.

(Kätyri lähtee temppeliin.)

NIMROD (Kleantheelle):

Kautt' aikain

tää sukulehto hallitsijahuoneen

on patsaspaikka ollut kuninkaitten —.

KLEANTHES:

Nyt niiden myös, joit' tottelevat kaikki

nuo kuninkaallisetkin. —

NIMROD:

Joll'ei seppel

tuo tuuleen lennä.

(Kääntyy pylväskäytävään päin, Zenobiaa vastaan. Charisbe tulee

oikealta, aikoen kääntyä temppelitielle.)

TADMAR (rientäen Charisbea vastaan ja osoittaen patsasta):

Ystäväni, katsos — —

CHARISBE (kateellisena):

Kuherra kyyhky, kunnes lemmenviiriin

pääparkas lyöt.

TADMAR:

Charisbe, sisar mun — —

CHARISBE:

Ja lempes kuokkavieras? Älä luule!

Haussa lemmen täss' ei olla kauvan —

Sen saakin pulskin sotamies, ken kyllin

tuo saalist' Eufratilta. Ken tuo mulle

Saporeen lempivaimolt' olkakorun

ja kaulanauhan satahelmisen,

se hurjimus sen syödä saa.

TADMAR:

Hyi, ruma

sun leikkipuhees.

CHARISBE:

Mut' ei imelää

kuin nunnain kieli.

(Vetäytyvät syrjään Zenobian ja Nimrodin tullessa.

Charisbe temppeliin.)

NIMROD:

Vielä kerran mieti,

mit' onnes vaatii.

ZENOBIA (vaivattuna):

Kymmenesti kuihot

tuhatta tuhoa ja ennussanaa!

Min' enkö muka lemmi poikaani,

siks etten kruunaukseen suostu ennen

kuin saapuu voittaja.

NIMROD:

Vain yhtä toistan:

sukusi valta varmenna.

ZENOBIA:

Ken vallan

pelasti mulle? Hän ken saapuu nyt.

NIMROD:

Pelasti kyllä saaliiks itsellensä,

ajoissa jos et sillä poikaas kruunaa.

ZENOBIA:

Vakoa samaa kerta kerraltaan

sa kynnät! Varma oon, hän myöntyy kyllä —

NIMROD:

Teolla uskos näytä! Juhlamenot

sa saata alkuun, vanhan tavan mukaan

nyt laskeiss' auringon suo prinssin jäädä

es'isäin lehtoon tänne, valvoa

yön aika yksin tulta vainajain.

— Lomitse lehväin päivän nuotio

jo loistaa, liekki alttarille tuonne

sytytä merkiks, ett' on sankariin

sun luottos luja.

ZENOBIA:

Miksi pelkään? Vapaa

himosta vallan eikö hänkään? Hänkin

viattomuutta polkis raskain kannoin —?

NIMROD:

Välillä poikasi ja lempes väärän

sa heitä arpa nyt.

ZENOBIA (itsekseen):

Tää lempi ainut

rikosta vailla, tytär sydämen

ja aatteen, riemuun siivin ilmavin

se nosti mun — en epäilystä salli.

Tääll' eikö ystävää! — Oi, Tadmar, tänne!

— Sun onneasi valtakäsin kylmin

ma kauvan kahlitsin, sit' ällös muista.

Samasta armosta kuin riemun minä

sait onnes sinäkin. Nyt auta mua!

He vaivaavat mua neuvoin ilkein — —

TADMAR:

Onnees

vain usko. Lujaan luottamalla — niinpä

ma onnen kiinni sain.

ZENOBIA (kirkkain mielin):

Niin syttyköönkin

nyt uskon uhriliekki! Alttarille —

(Vie mukanaan Tadmarin alttarin luo, sytyttäessään sitä.)

Hän tästä riemuitsee, ei soimaa lain —

— Oi tänne prinssi saattakaa.

(Kleanthes temppeliin, josta samassa kajahtaa merkki, että voittaja

lähestyy. Räikkyvät torvet vastaavat vasemmalta.)

ZENOBIA (liekin hulmahtaessa alttarilta pyhää hartautta tulvillaan):

Hän saapuu.

— Sävelten myrsky lännest' itään lyö,

idästä länteen taas, ja rauhaisana

mun harras hurmani näin tässä hulmuu.

Näin puolen kuuta yötä päivää pala,

kuin kevähällä puitten lehteen tullen

tuo laulaa satakielikin, näin loista,

vain yltymistäs ylly, onnen linnut

kaikk' ahjost' arinahasta lennätä,

suo leivon, hautakumpuin linnun, laulaa

tuoll' oksill' lehdon synkän, poikani

kun siellä valvoo, paastoo. Synnytä

mun sankarillein haukka Caesarin,

min siivet loistaa, rinta kellertää,

smaragdinkirkkaat silmäterät luo,

mut mieli lemmekäs — — ja mulle, mulle,

suo kyynelistä katumuksen mulle

sa lintu helmisiipi — vihdoinkin

suo sille ääni riemukas.

NIMROD (Kätyrille, viitaten oikealle):

Sa juokse,

Kätyri, kärpännopsaan; paimenpäämies

nyt tuokoon joukot muurin luokse. Tänne

ei kansaa kaupungista saa hän päästää.

ZENOBIA (kuin heräten):

Mit' aiot?

NIMROD:

Sanain taakse voimaa vain

ma järjestän, ei lainkaan vaarallista.

(Prinssi ja Lankha, Kleanthes ja Elisa tulevat temppelistä.)

KÄTYRI:

— Noin muulin varjost' aasi kiistaa käy, —

ohoo, en varjoks aasin käy, en kärpäks,

oon varjo suurempain, en kääpiöitten.

(Juoksee vasemmalle, Nimrod tuimasti oikealle.)

KLEANTHES:

Tääll' onko raivoiks tultu?

ELISA (hätäisesti):

Valtiatar,

on neitoin saatto valmis — riennä kiirein

sit' tänne johtamaan — —.

ZENOBIA (hämärin mielin):

Niin — neitoin saatto —

mut tulta hoitaa mull' on tarkka työ —

TADMAR:

Sill' aikaa minä vaalin — —

ZENOBIA:

Lintu pyhä

vain mun on vaalittava — laskuun päivän —.

ELISA (yhä hätäisemmin):

Mit' tehdä, kiire on — Mun suotko johtaa?

ZENOBIA (epäluuloisesti):

Vai sulla kiire sankaria vastaan?

ELISA:

Voi, näinhän hukkaan kaikki tärveltyy!

(Longinus, Taurus, Kätyri ja muuta seuruetta

jäljessään vasemmalta, samassa Nimrod oikealta.)

LONGINUS:

Siis totta vaakkui varis. Vangit täällä

on nousseet valtaan.

NIMROD:

Armon oikeus

on kuningattarilla — vanhaan tapaan.

LONGINUS.

Siis, kuningatar, neuvojaasi puolla.

ZENOBIA (katkonaisesti):

Nyt juhla — — voiton juhla — —

LONGINUS (töykeästi):

Niin,

ma saavuin juhlimaan — kai ansiosta.

Mut täällä juhlatouhuja en nää,

ei tiellän kukkia, ei laulut kaiu,

vain ruostehammasukko näykkien

mua vastaan käy. — Syy selvitä.

ZENOBIA:

Monta

ol' aihetta — — Nuo monet valtahuolet,

niit' yksin selvittämään tottunut

en ollut — —. Vankeuteen perin lievään

jäi Nimrod lähteissäsi. Neuvojaksi

hän mulle joutui, tapaan totuttuun

hänelle pulmat heitin, pergamentit — —

Mut yhtä rintaa viittomaasi tietä

me kaikki oomme käyneet — —

KLEANTHES (viittaa veistokseensa):

Katso tuonne!

Noin seppeltä me sulle sitelimme,

asunnot uudenuutukaiset puuntaa

tuoll' ylähällä, tahtos mukaan kaikki.

ELISA:

Ja neitoin parvi kukkakimpuin vuottaa

sua temppelissä tuolla, tänne ehtineet ei.

Mut täynnä lauluja on heillä rinta.

LONGINUS:

Oi seppelneito, köynnös piilometsän,

vihankin hymyyn viehtämällä viehdät.

Mut selvyys juhlan airut. Uhritulta

ken täällä vainajille suitsuttaa?

ZENOBIA (ylpeällä murheella):

Ei vainajille, elävistä kolmen

ol' yhteisuhri kaunis tää. — Mut nyt

se merkki siit' on vain, ett' aikoo prinssi

valoa pyhää kaiten kruunaukseen

tääll' aamuks välmistauta.

LONGINUS:

Toinenkin

siis totta korpin koikku! Ensimmäinen

siin' neuvo Nimrodin?

(Zenobia ei kykene vastaamaan.)

Ja toinen kai

on murha mun. Ja kolmas? — Vanhaan tapaan

tomulla peittää kansan kurjuus. — Mutta

se tietkää: vereen saakka koiralt' Aareen

sain minäkin ja pedon karvapeitteen

sodassa sydän sai. Tää kapinaa on,

nimessä Kerberoon! — —

ZENOBIA (kiihtyen ivaan):

Miks ärryt noin,

sa aatteen mies? Meit' tomun lapsia

noin rusikoitset luonnon voittaaksesi

— niin saarnasit — mut itse hellittelet

petoa vallannäljän sielussasi.

LONGINUS:

Petoksen verkot revin, kaiken muun

saa päättää kansa.

NIMROD:

Juuri niin, taa kansan

te piiloon juoksette, jos arveluttaa,

teit' itse karjua: "On valta mun!"

Mut tällä kertaa muuri kaupungin

välillä kansan on ja sun ja luona

sen seisoo nuijamiehet paimenten

ain' Eedomista saakka. Joll'et myönny,

oot syypää veljessotaan.

(Katoo oikealle.)

LONGINUS (lyötynä):

Veljessota —

hyeena käärmejuovikasko syntyy?

Ei, ei! Sa raastat auki haudatkin,

ja lyötynäkin henkes kylvövakkaan

viel' akanoita siittää — —

ZENOBIA:

Meidät surmaa!

Oon vallassas ja prinssi myös, niin helppo

sun voittos onhan.

LONGINUS (löytämättä itseään):

Tuonne — temppeliin —

siell' aivot selvii — — liian raskaat.

(Tauruksen ja muiden sotilaiden aikoessa seurata.)

Ei —

Pois, Taurus, asemiehet vie.

TAURUS

Jäät vaaraan,

jos yksin jäät — —

LONGINUS:

Ei — rauhaa temppelin

en miekoin häiritse. Tuoss' ääress' aivan

saat vartoa, en viivy kauvan.

(Taurus sotilaineen vasemmalle.)

ZENOBIA (voitonriemuisena):

Noin

mies murtui!

LONGINUS (pysähtyen patsaan eteen, väsyneesti):

Laakerlehvätkin ken täyteen

okaita pannut.

ZENOBIA:

Tuoll' ei miehuutt' enää

meit' estää aikeestamme!

(Tadmar ja Kleanthes seuraavat temppeliin, Elisa aikoo sinne myös,

mutta Zenobia pysähdyttää hänet. Kätyri katoo vasemmalle.)

Kaikkiko

mun aikoo jättää! Katso, hämärtyy,

on aika prinssin käydä lehtoon — —

ATHENODORUS:

Halu

on mulle tullut kammon työhön, tuonne

päin tummaa varjostoa syöstä, siellä

pelotta seista niinkuin miesten mies,

tuot' ylpeätä vastustaa — —

(Jää katsomaan Elisaa.)

ZENOBIA (äkkiä tyhjää avuttomuutta tuntien, itsekseen):

Hän läksi —

Hänell' on leiriss' sotajoukko tuolla,

ja kuitenkin noin painoi pään, ei vihaa,

ei syytöst' enää lain. Mit' oommekaan

tuot' onnen miestä vailla, joka voittaa

ja voiman antaa. Jospa voittaisin

ma pyynnöin hänet, sydämensä varmaan

taas altis aneluille. Noin hän kaunis

on yli muiden — jospa sittenkään

ei uhripääskyt mun ois lentäneet

päin turmaa. — Sinne, sinne lähdenkin!

— Elisa, prinssi hoivaa — lehtoon saata.

(Rientää temppeliä kohti.)

ATHENODORUS (Lankhalle, joka on jäänyt seisomaan oikealle,

kärsimättömästi):

Mit ihmettelet, pieni jättiläinen?

Mit' täällä teet? — Pois täältä miettees vie! —

(Hetken kuluttua, katse palavana, väristen)

Elisa, hiljaisuutta kuule — kammo

tuo tunne tuuletonten ilmain — Hurmaa

sun silmäis tummill' alusilla vain

ja taipehilla vartes — —

ELISA (kärsimättömästi):

Nopsaan, prinssi,

jo päivä laskee — —

ATHENODORUS (Kaukainen kuorolaulu alkaa kuulua):

Koko kevään menneen

hitaasti astelin ma vaivan alla,

tukahtuneet sun vuokses huokaukset

on monen monet vesiruusuin kupuun

siell' läikkyväisen lammen luona, nytkään

ei kiirett' ole mulla.

(Tarttuu kiihkeästi Elisan käteen.)

ELISA:

Kuumett' aivan

sun kätes huokuu, sairas oot — —

ATHENODORUS:

Oon kuullut

ett' Indian naiset sairahina

luo kiertyy miehisen varren. Kuumeen tuon,

tuon tuoksuvan, kalvaan, kellervän

sun varttas hiipivän nään — —

Miks mulle et suo sitä, nainen?

Tää sairaus mun on puhdasta aivan,

kuin kuoleman pyörre se selvää on,

ja kuume on auringon anti — —

Tää kuume on sukua ruumiis!

Sit 'etkö sa tunne?

Kenen saalihiks itseäs säästät?

ELISA:

Sun kuumettas heikkoa vihaan!

Oot hehkuva herpova varjo,

et voittaja tuoksuvan naisen.

ATHENODORUS:

Oon varjossa palava liekki!

ELISA (yltyvällä pilkalla):

Lihan näivetystauti sua vaivaa!

(Iskusta vavisten vetää prinssi povestaan tikarin

ja ojentaa sen Elisalle paljastaen käsivartensa.)

ATHENODORUS:

Tuoll' ihoa piirrä ja katso,

sielt' uhkuu, karkaa hurme!

ELISA:

Asetta vailla lehtoon vainajain

on mentävä, siks sen ma talteen otan.

(Ottaa tikarin, prinssi lähestyy ja hyväillen irroittaa

hiukset Elisalta, joka väsähtyen painuu penkille.)

ATHENODORUS:

Näin — tuntea huumasi suo —

ne kyynelin kastan

ja murhetta henkien kuivaan.

Käyn sitten sypressitielle — —.

(Saatuaan hiukset hajalleen hän kiihtyy jälleen

ja polvistuen hyväilee Elisan polvia.)

ELISA (kavahtaa seisomaan):

Pois nyt, älä vaivaa mua,

mua viivytät sankarin luota!

ATHENODORUS:

Siis tikari kärjekäs lyö

ja lemmestä päästä.

ELISA (itsekseen, kuin näkyä katsoen):

Jos loisinkin — sinä ansa

ja varjo oot voittajan tiellä.

ATHENODORUS:

Oi suutele rautaa ja lyö.

ELISA (kääntyy prinssin puoleen ja vaivuttaa hänet taljalle,

kuin lasta tuudittaen):

En lasta ma kaunista lyö — —

— Näin vaivu ja voimilta voivu,

unen untelon helmaan vain.

Oot sairas, sa kalpea poika,

veres virma ei vuotaa saa —

— Mut etkö sa tahrannut mua?

Vain sankarin eessä

ma otsani alttiina lyön — —

— Epäkelpo ma oonko jo hälle! —

Sinä vaivasit mun,

sinä tahrasit mun!

Sinä kalpene kalvas, — kalvas — —

(Kohottaa hurjin raivoin tikarin, mutta kavahtaa äkkiä kauhusta.)

Ei, ei! — Rikos synkeä! — Myrsky ja pauhu!

Mitä vihmot ja sielussa siität?

— Ken käskee kättäni mun,

mikä voima ja valtias mielen?

Läpi tuulen ja pilvien sateen,

savun katkeran kautta ja kirkkauden,

läpi uumenien, läpi siementen —

jumalankara käsky nyt käy.

— Läpi ruumihin ahdingon

veri villikarjun ja uhrilinnun

sekotulvana tunkee ja raastaa.

(Hetken vaitiolo.)

— Sano, poika, tää lempeä onko?

Ja sunko se nostama ois?

(Kumartuu prinssin puoleen.)

ATHENODORUS (kuin unessa):

Läpi huntujen häilyvän pilven

sinisilmäsi tummasti tuijottaa.

Sinivuoria siellä ma nään,

meri valkea — ympäri läikkyy

— ja rantamat varjokkaat — —

(Ojentaa kätensä pyytelevästi)

ELISA (taipuu alas hyväilevästi):

Noin hertas vain uni lapsen mielen,

vihamielin ken lyödä vois sua — —

ATHENODORUS:

Älä kosketa mua! — Ah hellemmin koske —

— voi, kärjekäs tuska mua pistää,

joka suonta se repii — —

— ah — huimaus tuskia viihtää.

Yli tästä ma kahlaan!

Tai uppoan kirvelevään

ikipolttelevaan minä syöveriin — —

— Suo suutelo mulle, ma käsken!

(Riuhtaisee Elisaa puoleensa, joka ponnahtaa kiivaasti ylös.)

ELISA (halveksien):

Zenobian riettahan poika,

sylinantia kiemuroi,

vain hukkua sulla on voima,

ei lempeä nostaa mun.

Sun äidilläs kolme on miestä

jo ollut, nyt neljättä houkuttaa.

Hän tahraa sielun mun sankariltain,

sinä tahraat sankarin neitseen,

tapat mun, olet murhaaja mun!

Mull' oikeus on!

(Kuulee lähestyviä askeleita)

Ken saapuu sieltä?

— Mull' oikeus on — — ja kiire — kiire —

Zenobian riettahan poika — —

— mitä kiemuroit sinä rietas, rietas — —

(Lyö tikarin nopeasti prinssin olkaan ja nousee kuin pedon sielussansa

voittaneena, jää tikari kädessä vierelle seisomaan. Temppelistä

Zenobia ja Longinus, jäljessä Lankha. Kätyri lähestyy vasemmalta

kurkkien.)

ZENOBIA:

Tuoll' loistaahan se vielä, sammuttaa

sit' ethän tahdo, ethän, lupauksen

siit' tahdon tarkan.

(Osoittaa Longinuksen patsasta.)

Itses eessä, voittos

ja seppelees se anna mulle.

LONGINUS (ystävällisesti):

Katsos — —

ELISA (Longinukselle):

Luvata turha sun on. Zenobian poika

jäi kruunua vaille.

(Osoittaa taljalla makaavaa prinssiä. Zenobia

syöksyy parahtaen tuskasta poikansa luo.)

LONGINUS (ankarasti Elisalle):

Mitä tehnyt oot?

ELISA (vieläkin äskeisten mielikuvain vallassa):

Peto impeä puolsi ja löi

mun murhaajaani —.

LONGINUS:

Kieltä selvempää!

ELISA (kiirehtii Longinuksen luo, lyyhistyy maahan ja vetää viitan

poimuihin tarttuen häntä puoleensa):

Mun surmatkoot — minä tein mitä täytyi.

Sinä voittaja luonnon ja onnen herra,

oi kuuntele mua ja silmihin katso.

Rikos kaihin ei kaihtele niitä — —

vain usko ja uhraus sulle

— ei uhraus — autuas alttius vain

mun kättäni käski.

LONGINUS:

Murhaamaan?

ELISA:

Pelastamaan, sydän neitsehen suojaamaan —

LONGINUS (tarttuen äkkiä kiihkeästi Elisaa olkaan ja nostaen ylös):

LONGINUS:

Ketä varten?

ELISA (painaen päänsä, hiljaa):

Sankarin vuoksi — —

(Longinus irtautuu, ponnahtaa ankaran sisäisen taistelun vallassa

etualalle. Elisa jää paikalleen niin kainona kuin alastomuuttansa

suojain.)

LONGINUS:

Elon kasvoilta suomutko kirpos,

valo pilkahti siksikö vain,

ett' taas sikisankea sauhu

löis ympäri pään, mua jälleen

ikisokkona kierrättäis?

Ovi järjen jok'ainoa lukkoon lyöty,

salahautoja luonnon ja lemmen

maan pinta on kaivettu täyteen.

Nyt astu ja rynnistä, "luonnon herra",

maan pohjia kulje ja multaa syö,

lukot nyrkillä murra,

älyviilalla miesikä hankaa,

tätä päätä et selväksi tee,

et sieluja noita.

ZENOBIA:

Tääll' eikö kenkään auta? Lankha!

(Lankha rientää luo.)

Harvaan

jo kuolon porttia lyö sydän.

LONGINUS (Elisaa lähestyen, äänessä kiihkeä tuska):

Viattomuusko murhaa! — Seppelneito,

sun ääntäs kuuntelin — siell' Eufratilla,

unessa, taljall' levätessä öin.

Mut aamuin kummeksuin ja lapsekkaille

unille naurahdin. Ja sittenkin,

nuo unet kuiskineetko mulle totta,

ne näyttivätkö lemmen oikean?

(Elisa seisoo vaieten.)

Ohi autuuteni kulkenutko olin?

Verestä löytääksein — ei, ei! — Tää kaikki

on valheen sakkaa. Tuolla pettäväistä

vain heikkoutta on ja täällä murhaa — —

ZENOBIA (polvillaan ollen, osoittaen Elisaa):

Tuon vaadin kuoleman, tuon murhaajan!

(Kääntyy takaisin poikansa puoleen.)

LONGINUS:

Ken syyllinen? Se Nimrod kavala

ja raaka paimenlauma onko vai

tuo heikkous, mi kavaluuteen taipui?

Ken syyllinen? Se neitseen puhdas vaisto

vai naarassusi? Sairas poikako,

vai — minä murhaajanko salaveli?

ZENOBIA (ponnahtaa ylös):

Tääll' eikö vastata?

LONGINUS (jatkaen ajatustaan):

Vai myllerrys

tää kaikki, käärme alkuriidan, joka

petoa elon kolminkerroin kiertää — —

ja jolta mun ois päitä poljettava.

ZENOBIA:

Tääll' eikö vastata!

LONGINUS:

Ei selvää mikään,

mut yks on varmaa: tätä neitoa

ei kenkään loukkaa!

ZENOBIA:

Murhaajia kaksi

siis seisoo tuossa!

LANKHA:

Haava sidottu — —

(Zenobia kääntyy auttamaan Lankhaa, joka nostaa

prinssin käsivarsilleen ja kantaa temppeliin.)

ZENOBIA (nousee, kylmän päättävästi):

Siis murhaajia kaksi.

(Seuraa Lankhaa, pysähtyy patsaan luona, kurkoittuu hitaasti,

riistää seppeleen, rutistaa sen käsillään ja heittää maalian.)

Valmistukaa

revittäviksi paimenkoirain. Sotaa!

Ikuista riitaa! Oikeutta murheen

verenne kaikki kylläiseks ei juota.

(Kääntyy, katoo temppeliin päin.)

LONGINUS (kuin vihollisen taisteluhuutoon vastaten):

Päin veljessotaa — — Taurus, taisteluun!

KÄTYRI (juosten vasemmalle):

Hei, Taurus, taisteluun! Hei, taisteluun!

LONGINUS:

En marttyyriksi aio, puoliks vettä

veress' ei mulla. Tulin voittamaan,

en häpeään.

TAURUS (oikealta, näkymättömänä):

Hei, veljet, taisteluun!

LONGINUS (nousee lehtoon vieville portaille, joiden juurelle

lyyhistyy Elisa. Hämärä painuu täydeksi pimeydeksi, vain alttarin

liekki valaisee heikosti):

Sit' enkö tietänyt, ett' ihmisparka

vain näivä kuopus laiskan maan, ett' turha

sit' alkuliejustansa auttaa, enkö

sit' tietänyt, ett' onnen hylkiöin

tuo karjun hampaat sai ja murhamielen

vaikk' onkin selkänahka pelkurilta,

hävyltä riekaleet, joill' lonkkiansa

lymyillen peittelee.

TAURUS (syöksyy vasemmalta):

Käy miehet päin!

Sun onko käskys niin?

LONGINUS:

Päin myllerrystä!

Vie tuolta hautain kautta miesten parvet.

Asemiestä koskaan viel' ei hyökännyt

yl' lehdon pyhän. Nyt se poljetaan!

Näin kuuluu käsky mun.

(Taurus pois.)

Sun luokses, luonto

niin enkö kulkenut kuin yöllä porton:

valossa päivän inhosin sua jälleen.

Sua taiten pettelin ma järjelläin:

Kun sieraimin sun voimaas hengitin,

niin huulin orjiasi pilkkasin

ja riemuitsin, ett' olin vihamiehes.

(Pieni osasto sotamiehiä marssii kaukana taustalla

soihdun valossa vasemmalta oikealle.)

Vain siks en ruumistani ruoskinut

ett' täysin voimin ruoskia ma voisin

sun luomias, sun rakkaimpias, noita

joit' yllin kyllin karjuu ympärillä

mudassa mataa, otsin matalin.

(Toinen taistelujoukko ryskäten, soihtuja heiluttaen myöskin

taustalla. Nyt kuuluu nopeasti vaikeneva taistelun ryske oikealta,

Elisa nousee sitä kuunnellen.)

Nyt voitit mun, löit liejuus nieluun saakka,

näin ilman pimeäksi teit ja järjen.

En mitään nää — —

ELISA:

Oi kuule, sankari,

pois läähättävä myrsky ahdingon

jo loittonee. Sun joukkos etenee!

Oi kuule, voittaja.

LONGINUS (astuu kiihkeästi Elisan luo, kiertää hänet käsivarsillaan):

Sa uskollinen —

sa horjumaton, voiton ensi ääni

ja ensi seppel — — Kautta rikoksen

sa mulle kirkastuit.

ELISA (alttiina nojautuen Longinukseen):

Oi tuomitse

tai armo anna, sua riemuin kiitän.

LONGINUS (kiihtyen):

En kummia polkuja noita,

joit' astelit, altis, ma tutki enää.

Veri ruskea jos sinun olkaas syö,

sen suutelen huulilla pois.

— Noin suutelin murhan ja hurman — —

ELISA:

Oi mies, sinä surmaat suutelemalla — —

LONGINUS:

Sinisuonien seittejä murtain

mehiläisten parvekas lento käy,

ne surmaan vain minä suutelemalla.

ELISA:

Lyö poltinrauta ja sankarin merkki —

LONGINUS:

Hedelmät viinipalmun sun varrellas

on päivässä paahtuneet,

ne huulteni lehvillä peitän — —.

ELISA (kavahtaa äkkiä irralleen kuunnellen lähenevää melskettä):

Käy ryske päin, älä vaaraan jää.

LONGINUS (ottaa taljan penkiltä):

Älä karkaa multa, sun taljaan kiedon — —

ja ryöstän pois. Pyhä nuotio sammuksiin!

(Painaa taljalla uhritulen sammuksiin.)

Sakosankea yö! Tule luokse mun!

Noin, noin — sinut tuuditan pois — —

Sekasorto ja lempi ja murha!

(Syöksyy Elisa sylissä sypressilehtoon. Oikealta syöksyy etualalle

ryhmä kamppailevia miehiä. Se on kuin vääntelehtivä hirviö: aluksi

kamalaa äänetöntä painiskelua, sitten ähkinää ja hammasten kiristystä.

Aseet sähähtävät vastakkain. Kuuluu korinaa ja kuolon huoahduksia.

Kätyri ilmestyy hohottaen taustalle.)

KÄTYRI (taistelevan ryhmän vyöryessä takaisin vähitellen oikealle):

Hei, herjasilmä, hoi tytär rutsainen!

Hei, tanssien louskuta lonkkaa,

veli veljeltä kurkkua vääntää

sun luisevan kiimasi vuoksi.

— Älä näyttele niskaluutas:

etupuolta ja ruipelosäärtä.

— Nokan korpilta sait: älä huntua nosta.

Vasen silmäs on nokkima naakan:

vain huulia näytä ja hengitä lieskaa — —

(Hetkeksi taukoo kaikki taistelun melske.)

Hyi, hiljaisuutta tätä —

(Oikealta leiskahtaa valoa. Alkaa kuulua voiton säveleitä: ensin

yksinäisen torven toitotus, sitten riemun humu ja sävelten hurja

ryöppy.)

Voitto mun

ja sankarin on valmis. Voittaja!

Sua voittos huutaa!

(Katoo oikealle. Elisa ja Longinus ilmestyvät lähekkäin korokkeelle.)

ELISA:

Onnen maallisen

niin sulta sainhan — iankaikkisen.

LONGINUS (kuin ihmetellen):

Näin rauhan riemukkaanko sieltä sain?

Oi, tiedon sainhan, ett' oot lemmittyni

jo kauvan ollut, vaikka oppilaaks

sun luulin vain! Oi, armas, puhtait onko

viel' esikartanoita luonnon? Nainen

näin olla voiko pyhää — —?

ELISA:

Autuasta

näin olla hiljaa, kysymättä. — Armas

noin ällös kysymyksin rauhaas vaivaa.

Tuot' ääntä voiton kuuntele.

LONGINUS:

Kuin kulkis

siell' elonkorjuuväki, rypälein

ja tähkin.

ELISA:

Niinkuin isännälle tois

se riemuin sadon runsaan.

LONGINUS:

Kuin ois kyllin

jo koossa emännällä hunajaa,

jot' taiten viiniin sekoittaa.

ELISA:

Kuin kylvyn

jo öisin laittanut ma liljayrtein.

LONGINUS:

Ja kainoin toivein, tähtikuvaa katsoin

siin' itse kylpenyt. — Oi, rauhan siipi,

sa kuultavainen yllä mun, oi jää

ja rauhan siimeksessä suo mun elää.

ELISA:

Meill' onhan iankaikkinen tää riemu.

LONGINUS:

Eest' onnen tään ma taidan taistellakin,

jos tarvitaan. Sen kaiken kansan riemuks,

sen esikuvaks kaikkein varjelen.

Ma ihmeen varjelen! — Niin, ihmett' onhan

tää onnen kulku — —

(Taurus saapuu mukana ryhmä miehiä, joilla on soihdut kädessä.

Longinus astuu häntä vastaan alemmalle porrasaskelmalle. Elisa

jää korokkeelle.)

TAURUS

Voitto leikattiin

tää nopsempaan kuin immet seppeleen.

On lauma lyöty. Nimrod vangittuna

tulossa tänne.

LONGINUS:

Kyllin säästelitkö

sa veljesverta?

TAURUS

Täyteen tuhoon syöksyi

vain erakoitten joukko.

LONGINUS:

Geser myös?

TAURUS

Kun muurilt' tuolta lauma muu jo väistyi,

jäi Geser joukkoineen ja ristin nostain

päin syöksyi ryntääväiseen ahdinkoon.

Kuin alle aallokon he sortui, laulain, naurain

kuin hurjankolkko mielipuolten joukko

he painui polvilleen ja sinne hukkui,

tuo Geser ensimmäisenä. Heitä säästää

meill' eihän ollut aikaa. — Paljon kansa

myös paimenia pakoon päässeit' tappoi

kaduilla kaupungin. Sua puolustain

se yltyi raivoon.

LONGINUS:

Kansa, kansa mun!

Miss' on se? Tääll' ei ketään?

TAURUS

Portilt' alkain

se voittokujaa miehin sataluvuin

sua varten muovaa. Sinne kiire meillä.

Vain vaivoin miesten jännerseljät estää

sun tulotielles tulvaamasta kansaa,

mi soihduin roihuvin ja juhlahumuin

kaikk' aukeamat, katuvieret täyttää.

(Kleanthes kiireesti temppelistä, jääden kiihkeästi odottamaan

puhetilaisuutta.)

LONGINUS (puoliksi itsekseen):

Näin taivas korkenee!

KLEANTHES:

Mun valtiatar

sun etees lähettää. Mut tarkempaan

kuin vaatis niukka käsky suo mun haastaa,

mit' äsken näin — se tulvii mieless' yhä:

Kun templin portait' astui valtiatar,

eell' astuessa Lankhan — huohottain

ja säälist' itkien tää poikaa kantoi —

kun pylväikköön he nousi, kun hän nyt —

kun valtiatar kasvot nosti, silloin

en nähnyt äitiä, en naista itkevää —

en nähnyt elävää, näin kuolleen murheen:

Rumentunutta, ryppyist' otsaa leikkas,

värähtämättä leikkas kulmain kaaret,

ja huulensa — nuo riemun janost' armaat,

nuo veren voimast' ennen paisuvaiset —

verettä, tyhjinä — kuin kuollehella —

ne lepäs. Katsettaan ei voinut nähdä,

vain kammoin tuntea sen kauhua.

Ei pojast' enää huollut, Lankha lääkkein

sit' auttoi henkiin — —

LONGINUS:

Henkiin! Mitä sanot?

KLEANTHES:

Niin, Lankha tutki haavaa — kulkenut

ol' aseen kärki olankuopast' aivan

sydäntä kohti — niinkuin läkähtyis

hän lakkas äkin työstään, karkas pystyyn:

"Hän hengittää, on sydän vikaa vailla",

niin korkein äänin huutaa hän, ja minä —

vain äitiä ma katsoin: Liikahtavan

häness' ei mikään näytä, mutta hiljaa,

kuin lepoon lientyis jännitetty kaari,

niin nytkähdellen, niinkuin päivän eessä

arastais silmää, niinpä elon neste

taas kiertää silmäin tienoot, kyynelvirroin

nuo kalventuneet kasvot herättää

ja kirkkain helmin, kiirehtäin se juoksee

punertuvaisten huulten luo, ja siitä,

siit' autuas sai hymy vallan. Mutta — —

LONGINUS:

Oi, taivas selkenee ja puhdistuu!

Sa sana vie, ett' toivon täyteen voimaan

taas parantuvan prinssin!

KLEANTHES:

Niin, taas huoli

vuoks pojan vaivaa häntä, tulless' sanan

ett' alas nopsaan löit sa paimenlaumat,

hän Foiboon alttarilla uhrin poltti

ja pyhää tuoksua sen leyhytellen

luo rauhanjumalan hän rauhaa kiitti.

Mut luota uhrin sen hän huolehtien

nyt puolees kääntyy, suojaa, laupeutta

sult' anoo.

LONGINUS:

Turvaisalla miellä saa

ja saatoin arvokkain, he palata

taas kotiin. Tää vie rauhan sana — —

TAURUS

Liikaa

on lempeyttä tuo. Hän syypää on!

Ja vankeutta tarvis kyllin kovaa,

ett' estyy vehkeilyt nuo kansaa vastaan.

LONGINUS:

Sa vaikene! Saat miekkaa käyttää, mies,

ja käskyn mukaan käytä, muuta ei.

— Ei hintaa onnelle saa kallistaa,

verellä, murheella jos ostaa näin

se täytyy.

(Nimrod tuodaan.)

Mutta tuon sa valtaas saat!

Lyö ruosterautoihin ja märjimpään

se luolan pohjaan paiskaa. Ruosteen karva

on keskinkertaisuuden nahkaan käypä.

— Mut oothan voitettu, en sanoja

ma tuhlaa.

NIMROD:

Voitettu — mut aate mun

— se muista, mull' on myös — ei vielä lyöty.

Mull' aate suvun suuren, vankan tammen,

mik' kansan työtä vilvoittaen suojaa.

Zenobia on tytär valtasuvun,

on suuren Ptolemaioon kantaa. Sunko

ois osaks tullut Ptolemaioot voittaa?

— Mit' oot sa oikeastaan täällä tehnyt?

Oot aateraipoin, miekoin kahtia

tään kansan lyönyt. Kompastava kivi

oot ollut vain.

LONGINUS:

Se kivi totuus on,

jot' ei voi kiertää, siksi kompastuit.

NIMROD:

Mut toisen sulle etees Rooma paiskaa.

Uus' imperator, caesar Aurelianus,

sa muista myös! Hän kaltaisesi lyönyt

on Galliassa, vuoros sun on kohta.

LONGINUS (Kleantheelle):

Kleanthes, rauhan sanomasi vie.

(Kleanthes poistuu. Viittaa sotilaita viemään Nimrodin pois.)

Sa tuomiosi kanna, luolas pohjaan

kohina kuule aallon korkean,

mi lännest' itään lyö ja länteen lyödään.

(Nimrod viedään oikealle.)

Nyt, Taurus, kiire on! Suo soihtu mulle!

Ja riemurintamaan sa laita joukot.

(Taurus sotilaineen poistuu.)

Ei vihamiehist' ole suurin Rooma,

viel' onhan yössä paini sielujen

tää ollut julmempaa.

(Kääntyy vähitellen Elisan puoleen.)

Ei ihmeellisin

tuo voitto Eufratilla — salasaalis

sylistä myllerryksen ihmett' on.

Elisa. Voiton päivään suurimpaan

sun, saalis armas, maailmalta kätken,

kuin saitur ahnas varjelen sua kiihkoin

ja hipiältäs verhot hämäröin

vain nostan salaa.

(Vetää Elisaa portailta luoksensa.)

Sitten, sitten kerran

näist' öistä kamppailun ja tukalista

näist' onnen luomistöistä itsellein

sun ainoan ma vaadin. Miljoonilta

sun onnell' ostan, riemu maallinen.

ELISA:

Kuin kuoloon noiduttuna prinsessa,

niin piiloarkussani hiljaa lepään,

en liikahda, en sanaa lausu, enkä

herättämättäs herää. Sankaria

niin vuotan minä.

LONGINUS:

Sankareitten äiti!

ELISA:

Sua vailla haave marto.

LONGINUS (voimallisesti):

Alkulähde

oot mulle lemmenvirran vuoltavan

ja polveikkaan, sen vastavirtaa nousen

kuin kala piikkievä, joll' on suonet

täyn' ihmisverta kuumaa, jolla pää

on käärmeviisas, taito kiemurrellen

päin tulvaa tunkea ja esteet voittaa.

— Oi, lähdenymfi, silmä vuottavainen,

mua kuolevaista johda. Vastavirtaa

taas alkaa matka.

KÄTYRI (astuu esiin oikealta, alamaisesti):

Vanavetees tarpeen

elukka tää, ma luulen.

LONGINUS (voitonriemuisena):

Kilpikonna,

sun kuores murskasin! — Hei, varjon mies,

sa soihtu sieppaa.

(Heittää soihdun Kätyrille.)

Naamaas häveten

sen alla juosta saat, ja käskyn mukaan

vain tietä näyttää, sokkosilmin juokse

sytytä maailma, jos käsken niin,

tai oma karvapeitteet, jos niin käsken.

(Viittaa oikealle käskevästi. Kätyri lähtee soihtua korkealle nostaen.)

Väliverho.

III NÄYTÖS.

Näyttämö sama kuin ensimmäisessä näytöksessä, mutta taustalle on

savimajojen sijaan rakennettu kauniita keltaisia ja valkoisia

pieniä asumuksia. Myös punainen katos on poissa. Oikealla etualalla

leposohva. Aika: kirkaskuutamoinen aamuyö. Prinssi lepää sohvalla.

Lankha istuu vieressä. Hetken vaitiolo.

LANKHA:

Voi, prinssi hyvä, kammioon ois aika,

levolle jälleen, turhaan valvot.

(Ei vastausta.)

Kohta

kuu kellerväinen hallavaksi käy

ja sisar maan se kainostellen jättää.

Maa aurinkoa, kuuta vailla hetken

saa sairahana huohottaa ja turhaan

povensa auki repii: houreissansa

hiestä tuskan sairast' usvaa vain

se luo ja meitä taudiIl' uhkaa, vaikk' ois

ikiterveyttä mieli antaa.

ATHENODORUS:

Lörppö!

Koht' alkaa vaankin jumalatar kuuta

spitaalitauti vaivata, mi huulet

silt' ammoin söi. Ja sisarelleen,

hetaira maalle, sen nyt täytyy jättää

hekuma auringon. Näät nuoremmakseen

tää äiti maa on vielä laatuun käypä.

LANKHA:

Mut annapas, ett' unen soutupoika

tuo pienell' urkkii ruuhellansa kaikki

sun suontes sopet rauhass' yön, kas silloin

sa aamull' lähdet unten rantamalta

taas uusin mielin, naurain, kirmaten — —

ATHENODORUS:

Tai unissani, tyhjänraskain päin,

viel' unijuomain melto maku suussa

kuvotus inhon huulin aukinaisin

mua itseäni irvii. Siinä sulle

kävely prinssin aamusilla. Yössä

näin viileässä helpompaa.

LANKHA:

Puutarhaan

jos käytäiskin! Sun mielileijonasi

nälästä aivan hiutuu, kun et syötä

sit' enää koskaan, eikä muilta huoli

se ruoan palaa.

ATHENODORUS:

Kyllin maittavaa

tuo mulle lihaa, ihmislihaa tuo.

LANKHA (huoaten):

Kuink' ootkaan muuttunut — —

ATHENODORUS:

Ja parantunut.

LANKHA (puoliksi itsekseen):

Tikarin uurnaa myrkky vuotanut

on sydämees.

ATHENODORUS (katkeralla ivalla):

Taas lörpöttelet ukko!

Tääll' arpi ruskottaa vain mitätön,

vain huulten jälki viattoman naisen — —

LANKHA (pyytävästi):

Siit' yöstä turman ällös haastele,

se sairastuttaa sun vain uudelleen.

ATHENODORUS:

Sull' onko paha omatunto?

LANKHA:

Mulla?

(Charisbe palatsin pylväikköön.)

ATHENODORUS:

Niin, valheist' imelistä, joita kerroit

puutarhan teillä tuolla aamut kaiket

ja iltayöt. — Niin eikös laulanut

sun tarinoissas valkojoutsenet

kuin huilu soi tai sitra heläjää.

Nyt uusin korvin sen ma valheeks kuulin

ei hanhen kaakatusta kummempaa

oo joutsenääni. — Kuolemansa eellä

se muka lauluist ihanimman joikuu.

Sen tottavie ma valheeks näytän myös:

Tän' yönä vielä kenokaulan mestaan

ja nähdä saatkin: kurkust' elukkaisen

korahdus kuoleman vain tunkee. Malliin

samaan sa luonnon kaiken valheverhoin

oot kietonut.

LANKHA:

Niit' ilman, poikaparka,

tääll' onnetont' on elää. Kuulepas — —

ATHENODORUS:

Ja naisen — senkös seitein peittelit

ja jumalatar — vöillä, uumilt' asti

luo silmäin siveäin ja harhaan veit mun.

(Hetken vaitiolo, jolloin Kätyri ilmestyy taustalle vasemmalta

portaista ja alkaa hiljakseen siirtyä seinäviertä pylväikköä kohti.)

Ja lemmenmurhe — kaunist' oli muka

tuo rinnan pakko luita särkeväinen,

hiotus yöllä kauhuvaivan alla,

tuo toivo turha tähti taivaalt' ottaa.

Häpeä kalvas, värjöttävä raukka

ees alla marmorisen nuken, tulta

jäävuoriin tuhlata ja henkiä

sisäänsä tautina se taas ja yksin

ain' yksin, yksin itkeä — — voi, vanhus.

(Raivoisata, tyrskivää itkua.)

Oi, vanhus, poika onneton on tässä!

En jaksa kylmä olla enkä kuuma,

en kestä maailmaa, en hiljaisuutta

en karjaa ihmisten.

(Vaipuu Lankhan puoleen, joka kumartuu häntä

hiljaisella äänellä lohduttamaan.)

CHARISBE (Kätyrille, joka kurkistaa pylvään taakse):

Mit' urkit, mies?

KÄTYRI:

Ja sinä mitä kurkit?

CHARISBE:

Kuuta vain.

KÄTYRI:

No, sankar kuutamon siis sisään päästä.

CHARISBE:

Rumuuttas peljäten en suoraan kiellä.

KÄTYRI:

Häkissä mull' on aljo kallehin,

jok' uskoo, ett' oon toiseks kaunein mies

ma maailmassa.

CHARISBE:

Kuulepas, sa sano,

Elisaa lempiikö sun herras?

KÄTYRI:

Säälii,

vain säälii. Jos ei sääli, rankaisee,

mut' itseänsä sääli on, jos lempii.

— Siin annos kutkua sun kieles kärkeen.

CHARISBE:

Sun herras muureill' onko yhä?

KÄTYRI:

Entäs,

viel' onko valveill' emäntäs? Miks itkee

noin haikeasti prinssi? Yö nyt onko

vai hourupäisten päivä? Vastaa, vastaa.

(Katoo hohottaen oikealle. Charisbe jäljessä).

ATHENODORUS (nousee käden varaan):

Hohotus täällä käy! He kiertää, nuuskii,

he kättä lyö ja rahan kouraan pistää,

ett' totta kuiskais valhesäkki korvaan.

LANKHA:

Kas, sanomia tappion tai voiton

he vuottaa, siks on levotonta yö — —

ATHENODORUS:

— Mun luulet itkevän — vain hohotan,

minäkin hohotan ja yötä valvon

kuin aikuisten on tapa.

ZENOBIA (tulee täysissä pukimissa Charisben seuraamana)

Taaskin valvot!

Pitääkö torailijaks tulla mun,

sa paha poika.

ATHENODORUS:

Lampaaks oothan tullut —

Vapiset eessä kellokaulavuohen

kuin lampaat toisetkin ja nöyryytystä

sa aamust' iltaan nielemällä nielet.

ZENOBIA:

Voi, lapsi. Minkä näät, se kuorta on,

sydämen yössä, siellä painitaan!

Hän salaisuutta kantaa, jot' en tunne.

Se onko sankarunelmaa, mik' kerran

mun onnell' yllättää? Mua lemmitään

vai vihataanko, sit' en tiedä. Mutta

oi, poika, mieles malta, lempeen uskon.

ATHENODORUS:

Viha mun, tää kiukku voimaton ja usko,

ett' ihmevoimat saan ja hirmukeinot,

joill' loukkaajani kerran, vähitellen

ja ilkeästi ilkkuin näännytän,

tää haave oikeaan mun vie.

ZENOBIA:

Noin kehno,

kavala ilkimys mull' onko poika!

ATHENODORUS:

Mull' onko äiti kuningatar ollut?

ZENOBIA (painuu polvillensa poikansa luo):

Jumalten lauma kaikki, tuomitkaa!

Rakastavalle eikö mulle liikaa

tää murhe viimeisin. — Oi, poikasein —

ATHENODORUS (keskeyttäen):

Puutarhaan lähden, joutsenkaulat katkon.

ZENOBIA:

Sisälle käy — —

ATHENODORUS:

Nyt kenokaulan mestaan!

(Prinssi ja Lankha sivuportaista puutarhaan.)

ZENOBIA:

Ken oikeassa?

CHARISBE:

Prinssi oikein arvas.

Kuin valkeata prinsessaa, niin eihän

mies vankiansa huoltais, saalist' yksin

niin varjellaan ja lemmenvuonaa.

ZENOBIA:

Kuinka,

mun voittaa voisko tyttö matala

ja heiveröinen. —

CHARISBE:

Kainous, se vasta

on miesten mielest' autuasta, katsos,

he heikkoutta kuuliaista etsii.

— Elisaa kuulustele kautta rantain,

ei hevin ylpeyttä lemmen peittää

voi nainen kilvan lempivältä.

ZENOBIA:

Nainen

tuo tornikammiossa kyyhöttää,

en nouse syrjäteitä sinne minä.

CHARISBE:

Levolle jos et vielä käy, ma laitan,

ett' tapaat hänet.

KLEANTHES (kiireisenä pääportaista):

Tääll' ei hän, tuoll' onko?

ZENOBIA:

Sun herras? Tääll' ei nähty — tuloss' onko?

KLEANTHES:

Tää kummallista! Muurein harjalt' alas,

työmiesten sankan parven riemuitessa,

työn päätteeks ylevästi haastoi hän

ja miesten voimaa kiitti. Katsokaas,

tän' yönä valmiiks sai tuo suuri työ

mi muurit kahta vertaa ennestään

loi korkeammiks. Sitten tulotiellä

ma käskyn sain, ett' tuolta kiertäisin

ma länsiportin kautta, tarkastaisin

siell' öisen vartion, mi länttä kohti

alati tarkkaa viestintuojaa vartoin.

Niin kiersin, suoraa tietä hän, mut täällä

ei vieläkään.

CHARISBE (pahatahtoisesti):

Kai kultas uninen

sai sulle jalat alle, juosta saitkos.

KLEANTHES:

Sa vihan viskelijä! Yön ken nukkuu

on armas mun. Niin tekee kaunis Tadmar

ja unestansa puolet antaa mulle.

Hei, terve teille! Hänet tiellä tapaan —

Ja sitten aurinkoa aamuks veistän.

(Poistuu pääportaista.)

ZENOBIA:

Hän tänne saapuu — — Nyt on aika mun!

Niin harvoin hänet nään. Nyt kuudanyössä

vain totta puhutaan. Tääll' odotan.

(Rientää oikealle).

Nyt tulee kaunis päivä. Hämähäkki

noin uskaljaasti seittejänsä laittaa:

— Somasti verkkos korjaa, nopsaan juokse

sa hämähäkki — vaimo, jotta palkaks

sais julma herras lemmekkäälle päälle,

sovussa saaliin vaivall' ansaitsemas

sun kanssas jakais. — Jos oot onnen merkki,

nyt sanat ihmeelliset mulle kehrää,

suo voima kohtaloita kääntää. Sitten — —

suo muoto, viehkeys niin lumoava,

ett' taito kehnokin, ja harhasana

jäis alle kiehtovaisen hymyn. Seitein

tuhansin vangitsen ja auki avaan

sydämen sankarilta, nähdäkseni

mik' on näin vieraiks loitontanut meidät.

Oi, oothan onnen merkki?

CHARISBE (lähestyen):

Ristikäs

jos selkä on, se hyvää tietää, muuten — —

ZENOBIA:

Kas, kas, en nää. — Se piiloon juoksee.

CHARISBE:

Mutta

tuoss' onhan toinen verkko — tuossa myös

ja — tuossa, hyi — tää pahaa merkitsee.

(Rientää taka-alalle lehvistön luo.)

Voi katso!

(Zenobia seuraa Charisbeä.)

ZENOBIA:

Tottakin — niit' onhan paljon.

Mut turhaan kai — niist' ennustellaan. — Varmaan

jo siin' on kauvan olleet! — Kuitenkin —

ne vaivaa mua, kaikki vaivaa mua — —

CHARISBE:

Tuolt' askeleita — —

ZENOBIA:

Siirry pois — — ma yksin — —.

(Charisbe palatsiin)

LONGINUS (tulee pääportaista):

Ken valvoo täällä?

ZENOBIA:

Sydän levoton.

LONGINUS:

Zenobia!

ZENOBIA (lempeän soimaavasti):

Kuun eessä pilven häivä

noin pienkö estää sun mua tuntemasta?

LONGINUS:

Sun äänes tunsin.

ZENOBIA:

Vihamiehenkin

voi äänest' tuntea. Mut tuoksust' ilman

ja tuulen aallost' etkö ystävää

sa tunne?

LONGINUS:

Moniss' aatoksissa kuljin.

ZENOBIA:

Mit' aattelit?

LONGINUS:

Ett' onnen ympärille

rakettu muuri on! Juur äsken lyötiin

me harjaan viime kivi. Vihamies

ei niille nouse. Siitä riemuitsin,

ja riemun kesken täyttymyksen tyhjyys

mua hetken vaivas. Mutta hetken vain.

Vast' onnen kaava valmis onhan. Sitten

meiss' itsessämme alkaa työ ja meitä,

meit' itseämme varten.

ZENOBIA:

Meitä varten?

LONGINUS:

Niin — kullakin — on lupa leiväst' onnen —

ZENOBIA:

Omilla hampahillaan purra, niinkö?

Kuin petoin kesken aina ennenkin

on tapa ollut!

LONGINUS:

Väärin ymmärsit — —

ZENOBIA:

Kosk' on sun kieles kylmä, vieras mulle.

Oi, miksi? Oonko ruma, liiaks vanha?

LONGINUS:

Oi, valtiatar, lumoava niin

kuin murheessasi nyt et konsaan ollut,

jalompi mieles on kuin ennen — —

ZENOBIA:

Vieras

jos ois sun huulilles tuo sana kylmä

tuo 'valtiatar', niinkuin ennen — — Ruoskin

repele hartioita näitä, mutta

noin loitoll' ällös pysy?

LONGINUS:

Kunnioitus

niin sanomaan mun johti.

ZENOBIA:

Kunnioitus —

viel' loitommalle pakenet. Ja minä,

min' enkö katunut kuin saastainen

ma oisin vaimo ollut, viikottain,

kuukausin pitkin. — Vihamiehes kieltä

ma kuuntelin, se suur' on rikkomus,

sen oivalsin, kun näin, ett' ilmi toi

se hornan henget, veljessurmat kaikki.

Myös suur' ol' armos mulle yönä tuona:

alt' autoit kansan vihan. Aattelin:

Hän lempii yhä, eikä kuolla voikaan

käsissä myrskyn lempi meidän,

ma riemuitsin ja tavan vanhan mukaan

kaikk' kannoin puhdistuksen pyhät menot.

Hapanta maitoa ja polttoyrtit

ma laitoin kylpyyn, puvun karkean

ma otin ylle, enkä hipiääni

veristävää ma öljyin voidellut.

En nauranut, kuin nöyrä orja liikuin,

jumalten kuvaa koskettanut en,

en uhritulin mieltäin keventänyt.

— Näin tein ja poikaseni terveeks hoidin —

ei, enhän terveeks, sit' en voinutkaan.

Löi arpeen haava, mutta mieleltään

ol' aivan toiseks tullut poika parka.

Tää kaikki painaa, painaa. Mutta toivoin,

ett' astuessain etees puhtahana

sun sielus aukenee ja päivä nousee,

viha kaikkein laukee, kaikkein sairaus

pois pyyhkäistään ja onni syntyy. Mutta

sun sielus haarniskoitu on. Oi tunne,

hädässä sielun huudan sua, oi kuule

sykintä paljaan sydämen.

LONGINUS:

Täss' seison

kuin valapatto, luihu murhamies.

Jalompi varkaan työ kuin sielu mun!

Minäkö rietas oon ja sinä pyhä?

Ihana salaisuus, mun valhetella

sun vuokses täytyykö? Ja kuitenkin:

yöst' ihmeisestä alkain tiedän, tunnen

vain voima suurt' on, pettää heikkous,

mut eihän voima. Oikeus mull' onhan

tää usko uusi rintaan piilottaa?

Mull' on se. Sittenkin — — sun katumukses

mun maahan painaa. — Tässä seison nyt

kuin temppelin ma oisin polttanut

ja papittaren haamu vainois mua.

ZENOBIA (toivovin mielin):

Oi, sielus ystävälle avaa, kieltäs

en vielä ymmärrä — —

LONGINUS:

Tää kielt' on mykän!

Vahinko, etten kuuroks tullut myös.

ZENOBIA:

Mun pyynnöilleni, niinkö?

LONGINUS:

Ällös kysy.

Sun uhritules hartaaks saattaa mun,

hyväksi tullut oot kuin kerran toivoin.

Sun eessäs kyynelin ma voisin maata,

rukoilla kanssas alla yhteismurheen

ja velkapäänä tuomiolle tulla.

Mut aatella sa voitko, miten käy,

kun koura ylhäinen sun ilmaan nostaa

ja alkulähteeseen sun paiskaa, siellä

sua kylvettää kuin parkuvaista lasta

ja jälleen maille tuulisille kantaa,

voi silloin sattua, ett' uuden muodon

maa luotuinensa saa ja henkes muuttuu.

Niin mulle sattuikin, nyt rakastan

mit' ennen vihasin.

ZENOBIA:

Ja vihaat nyt

mit' ennen rakastit?

LONGINUS:

Ei, ei! Et vielä

näit' ymmärrä, en itsekään, mut usko:

on kerran kaikki selvän selvää, sinä

mun kanssain riemuitset — ja ymmärrät,

ett' aion hyvää — — Osaan pienimpään

ma tyydyn. Vallan kaiken saat ja poikas,

kun koht' on Rooma lyöty, kaiken saat

ja kansa saa, kun keidas kukoistaa

mun työni päättyessä kerran. — Aivot

mun päässäin painaa — jaksa en — on turha

täll' erää enempää. Kleanthes varmaan

on täällä kohta. Jos saan sanomia,

niist' oitis ilmoitan.

ZENOBIA:

Siis selvempää

kuin usko taikka toivo saanut en.

Mut sanoithan: mun kanssain riemuitset!

Se lause kaunis on ja tahdon koettaa

sen turvin elää, rauhan rahtusen

unelta lisää pyydän.

(Viittaa hyvästiksi, poistuu palatsiin.)

LONGINUS (yksin):

Salaisuus,

sa painavaksi käythän, ihanin,

käy piiloon — —

KÄTYRI (tulee pylvään takaa):

Viesti vietiin, hyvin voi

ja tahtoo nähdä.

LONGINUS:

Hetki vaarallinen.

KÄTYRI:

Tuolt' akkunasta haastaa, jos vien luvan.

Ois oikein asiaa — niin kuiskailtiin.

LONGINUS:

Ma tahdon nähdä!

(Kätyri palatsiin.)

Tahdon varmaks tulla,

ett' ihme elää. — Nuolet kuutamon,

päin tummaa ikkunaista ampukaa.

Te jäätte tappiolle, kalventuin

te näätte kiharoitten kiiltomeren

ja hipiäisen kilven.

(Elisan ilmestyessä akkunaan.)

Ihanin,

on pettäväinen turva kuutamon,

nyt taiten hetki käytä, huoles usko.

ELISA:

Ei sanomaani kuu tuo kuulla saa

on lehden nukkuvankin korva liikaa

mun sanomaani varten. — —

LONGINUS:

Hiljaa lausu.

ELISA:

Siin' ääni pettäis taikka riemuhuutoon

se kesken yltyis. Eihän sanomalla,

vain huulin huokumalla huultes alla

sen taidan ilmoittaa.

7

LONGINUS:

Mit' onkaan sulla?

ELISA:

Min rinnall' autuus muu on vaivaa,

min vaiva liekkumaa, sit' ilmi toisin.

Yö tappaa mun, jos täytyy vaieta

mun aamuun asti. Sinne hiivin, saanhan.

LONGINUS:

En kieltää voi, sa tule.

(Elisa katoo akkunasta.)

Aavistanko,

sen aavistanko — —

(Liikehtii levottomana.)

ELISA (tulee kiirehtien, suoraan Longinuksen odottavien käsivarsien

väliin):

Älä horju, mies.

Näin päätä paina.

(Kuiskaa hiljaa.)

LONGINUS:

Torvin toitotanko!

Ijäti vaikenenko? Nainen!

ELISA (kurkoittautuu suutelemaan):

Ansaitsenko?

(Suutelevat pitkään, jolloin alkaa kuulua kiireisiä askeleita

pääportaista.)

KLEANTHES:

Tääll' onko herra? — Kansaa liikkeell' on.

Siell' lentää suusta suuhun turha huhu,

ett' ois jo taisteltu. Kuin nousseet lapset

ois kesken uniaan, niin tolkutonna

sit' uskoo kansa. Syyt' ois rauhottaa

tuo joukko oitis.

LONGINUS:

Sinne lähtekäämme.

(Elisalle.)

Nyt hälyn tieltä piiloon.

ELISA:

Oitis käyn,

vain viittaan kädell' aulihilla kerran

sun jälkees, kerran vain.

(Longinus ja Kleanthes pääportaita pois. Elisa viittoilee hetkisen

puutarhaan päin jonka kuluessa Charisbe kurkistaa pylväiköstä,

nopeasti taas kadoten.)

ZENOBIA (astuu palatsin portaissa Elisaa vastaan):

Niin tottakin!

Ja valkeiss' aivan, niinkuin prinsessainen.

Ket' impi haikailee? — Ei vastausta.

Sull' eikö ketään, tyttö parka? — Eikö?

ELISA:

Mit' tahdot multa?

ZENOBIA:

Sulta ma! En mitään,

en ketään, tyttö parka. — Miksi naurat?

ELISA:

En, valtiatar, nauranut.

ZENOBIA:

Et väinkään

mut huultes heikko värve paljon tietää.

Niit' ennenkin on ilkku kiertänyt

ja kuopat salahymyn. Kaunotar,

ken niihin kompastui? — Ei vastausta?

ELISA:

Torailla syyt' ei mulla tänään.

ZENOBIA:

Tänään.

Mik' autuus tänään sulla, vanki parka?

ELISA:

Sinä kiusaat mua!

ZENOBIA:

Kas vaan, gaselli hyppäs.

Mut ampujaas en nää, on turha tanssis.

ELISA:

Oot alhainen! — —

ZENOBIA:

Ja hammas suuhun lyöttyi.

Tikari myötä onko myös? Vai kuinka?

ELISA:

Kaikk' armaat henget, hyvät jumalat,

mua auttakaa, en enää kestä, en!

ZENOBIA:

Elisa, kuule mun sieluni hätä!

Tää ilkunta vierast' on mulle myös,

epätoivo on tuttava mun.

Sepä kauhulles, tuomittu vanki,

sisar on, ihan kaksoinen!

— Sinä tiedät, sun vannoa täytyy,

ett' on minun lempeni mun.

Et lemmestä mitään tiedä,

se, vanno, niin ystävä oot.

ELISA:

Sun ystäväs en, sisar en!

ZENOBIA:

Olet velkapää!

ELISA:

En tuomios alla,

en vankis, en lemmestä köyhä.

ZENOBIA:

Jos lemmit, on lempesi turha!

Salamanteri polttanut kulmies kaaret

ja lantios laihaksi syönyt,

lyhyt kaula ja huules veltto,

salasyntien kelmeäks syömä.

Saat lemmeltä aamuyön,

vain inhon kyllästyneen,

et iltaa, et luomisen yötä.

ELISA:

Noin kaunaa ja kammoa kannat,

kun vanhenet, valtiatar,

sun palkattu liehijäs heitti.

ZENOBIA:

Mun kanssani sankari riemuitsee!

ELISA:

Sait aatteen lempeä hetken

ja senkin pettelit, senkin.

Minä hurman sain, minä voiman sain!

ZENOBIA:

Se valhetta on!

ELISA:

Tosi autuas vain.

ZENOBIA:

Se valhetta on!

ELISA:

Minä poikaa kannan,

minä sankarin synnytän kohta!

Sinä marto ja lemmetön oot.

— Tikarin saitko! Ken heikkeni, ken?

(Zenobia lyyhistyy portaille.)

Ken lyykähti maahan ja maassa makaa?

(Hetken vaitiolo.)

Mitä tein? Valan söinkö ma kalliin!

(Kääntyy neuvottoman kauhuisena taka-alalle ja

palaa jälleen, auttaa Zenobiaa istumaan.)

Sun nostan, sun nostan — — näin — —

— - oli leikkiä puhe — —

ZENOBIA (väsyneen ihailevasti):

Sun kauttas siementen virta

elo ponteva käy, sen kuulen, sen tunnen,

olet autuas, siunattu nainen.

On totta sun puhees.

ELISA:

Ei, ei! Petos synkeä, valhetta kaikki!

ZENOBIA (haikein mielin):

Noin nopsaan onnesi kiellät — —

ELISA:

En kiellä — mun voimani petti.

ZENOBIA (heikkoa tyydytystä tuntien):

Yli laitojen kuohui.

ELISA (puoliksi itsekseen):

Minä itseni maahan hautaan — —

ZENOBIA (selvän ivallisesti):

Ja poikasi myös?

ELISA:

Älä luulekaan.

Suku mahtava syntyy nyt.

ZENOBIA:

Rotu murhaajain.

ELISA:

Mitä voit, olen suojassa suuren.

(Itsekseen.)

Hän armossa suuri, hän säästää,

oman poikansa tähden mun säästää —

mitä voin, mitä teen, ei miettiä tarvis,

vain piiloon käyn, hälyn tieltä ma käyn —

(Poistuu hitaasti palatsiin)

ZENOBIA (jäykästi tuijottaen):

Mitä jäljelle jäi — —

(Pitkä vaitiolo. Prinssi ja Lankha tulevat sivuportaista

aivan Zenobian eteen.)

ATHENODORUS:

Parahti joutsen leikattaissa kaulaa

musiikki myötä katkes, tunnelmaa

en kiinni saanut. — Säilin leijonaa

löin mustaan turpaan, suden ulvontaa

se siitä matki. Tunnelmassa täysin

se kenokaulan voitti.

ZENOBIA:

Nuori peto,

— tikari rinnassain sun tunnen taas,

sun esikoinen, kuopus. Nyt oon äitis!

Vihalles ruokaa saat, sen vannon, poika.

— Kavala ootko, hurskas päältäpäin.

Alt' aukinaista kostonhaavaa? — Ootko?

ATHENODORUS:

No, tottavie, jo joutsen oikein laulaa!

ZENOBIA:

Yksöisen lapsen voitko tappaa, poika,

yön turvin kuoppaan heittää, aamun tullen

päin naamaa äitiänsä nauraa? Siihen,

senkaltaiseen sull' onko uskallusta?

ATHENODORUS:

Voin tappaa sun, jos eessä nousukkaan

viel' liehit kerrankin.

ZENOBIA (vetää raivokkaana poikaa puoleensa):

Mun poikani!

Nyt alkaa vaino! Tiedä, vihamies

on sulle syntymässä — — —.

(Siirtyvät hiljaa keskustellen leposohvan luo, jolle

prinssi paneutuu pitkälleen.)

LANKHA (polvistuen):

Valtiatar!

Sua orjas huutaa: käänny taaksepäin!

— Sun, prinssi, lääkitsin, oi kuule

Ravanan viime poikaa, poimuist' otsan

lue kohtalos, äl' äitiäsi seuraa! — —

ATHENODORUS:

Pois vaakkumasta, vanhus! — Liikaa toki,

ett' orjatkin täss' omaa virttä veisaa.

Pois siirry täältä, lörppö.

(Lankha palatsiin. Longinus, Kleanthes ja Taurus tulevat

pääportaista kiihkeästi keskustellen.)

LONGINUS:

Mutta syy,

mik' alkusyy sun tappioosi?

TAURUS

Rooma!

Sen nimen kaiku miehet herpaisee.

Ja caesar, caesar Aurelianus! Syitä

muit' en ma tiedä. Niinkuin rautajousi,

tuhansin keihäit' eelleen paiskaten,

päin marssi legioonat Rooman, turhaa

sit' ihmisvoimin vastustaa. — —

LONGINUS:

Ja joukot

hajalle kaikki jäikö, miks et niitä

sa koonnut jälleen?

TAURUS

Koonnut! Itään, länteen

yht' aikaa juosta taitoa ei mulla,

kun vihamies päin tunkee armeijoin.

— Vain goottilaiset mun löi auki tien

ja leirin kaivaen löi Rooman ratsut

takaisin kerrat kymmenet, jok' yö

ja päivä taistellen me marssittiin.

— Täss' oon ja päivän matkan päässä lie

meit' ahdistaneet ratsujoukot, viikon

päävoimat viipyneet.

LONGINUS (Zenobialle):

Tääll' yhä valvot?

ZENOBIA:

Noin huonot uutiset ei unta lisää.

LONGINUS:

Tää raskast' on, ei totta, unen ruokaa.

Mut' arkuus pois. Meill' onhan muurit vielä

ja miesten lauma, ase käteen sille.

Nyt onneaan saa kansa puolustaa!

(Taurukselle.)

Levolle leiriin joukko laita, valmis

sen jälkeen neuvotteluun.

(Taurus pääportaita pois.)

Ratsujoukko

Kleanthes, saata matkanvalmiiks, tarvis

Aleppon teit' on vartioida, estää

meilt' yllätykset. Miehet valikoitse

väestä kaupungin ja tänne palaa.

(Kleanthes aikoo poistua.)

Ja sitten — airut oitis kaupungille,

torille kansa, yhteist' asiaa

ma sille selvitän.

(Tarttuu Kleantheen käteen.)

Kleanthes, kestä.

Meit' eihän voiteta! Sun kauniit työsi,

mun työni kaikki varjeltava on.

KLEANTHES (iloisesti):

Me Hellaan miehet kilpaleikiss' ollaan

all' öljypuun ja myrtin! Kenen voitto,

jos meidän ei? Vain sudenpentujen

ja barbaarein. Meill' äly on ja lauma,

meill' uskallus on aineen syleilyyn

ja voimaa siihen hukkumatta olla.

Ken meidät voittais, ken? Ei roomalainen,

tuo härännahkaan juossut pölkkypää.

LONGINUS (voimallisesti):

Oi, riemun mies, mun ylin ystäväni!

Me sinkoamme kaaren yhteisen

all' onton taivaan nyt!

KLEANTHES:

Oi, terve sulle!

(Poistuu pääportaita.)

LONGINUS (Zenobialle):

Siis kuullut olet.

ZENOBIA:

Liiaksikin kuullut.

(Longinus katsoo ihmetellen.)

Niin, enkös kuullutkin, ett' uskallusta

on Hellaan miehill' aineen syleilyyn — —

LONGINUS:

Sun äänessäs on ivaa — —

ZENOBIA:

Ett' on voima

myös siihen hukkumatta olla. Puoliks

on totta tuo, mut puoliks valhe vain — —

— Syyn kuulin myöskin tappioon — —

LONGINUS:

Mit' aiot?

ZENOBIA:

Jäit onnes ympär aitaa muuraamaan,

vaikk' onni kaikkien sua vaati pois,

pois sotajoukon myötä, niin — —

LONGINUS:

Miss' oltais,

viel' ennallaan jos makais multamuurit?

ZENOBIA:

Ois saatu voitto! Nyt on raunioita

sun muuris kaikki. Kohta horjuu jalkas,

on petos myyrän teitä ryöminyt

sun muureis alta.

LONGINUS:

Näytä selvään kyntes!

Vihasta harmaankeltainen jo onhan

sun kasvois väri.

ZENOBIA:

Kissa keltainen!

Niin tottakin — se hiiren kanssa leikkii.

— Ja katsos, tääll' on hämähäkin töitä.

(Hamuilee verkkoja oikealta käteensä.)

Kamala merkki sulle! Kilvell' ei,

ei haarniskalla näitä. Sydämelles

ne kutoi hämähäkkivaimo, kutoi

ja hiljaa kiertäin surmaa sun. Ja tien

sun sydämees, sen neuvoi toinen nainen.

LONGINUS:

Mit' arvailet, mit' arkailet ja kierrät.

Ei aikaa mulla sokkosilla olla

ZENOBIA:

Siis kuule, mies, sun uskos horjutan

sun uskos voimaan, jok' ei muka petä.

Elisa pettänyt sun on! Sen tiedän

hän sulle synnyttää, salalempes

on ollut kauvan, itse ylpeillen

sen mulle huusi, vaikka vannonut

ol' olevansa vaiti.

(Longinus seisoo hetken tyrmistyneenä, sitten ryntää palatsiin.)

Nouse poika.

Hae Taurus tänne. Rooman preetor hän,

jos seuraa meitä, niin sa korvaan kuiskaa

ja tänne tuo.

ATHENODORUS (mennessään):

Tää aikaihmisten

lie politiikkaa, tunnelmalta oivaa,

sen myönnän, tottavieköön.

(Poistuu pääportaita Zenobian saattamana.)

ZENOBIA (taka-alalla hetken viipyen):

Älä nouse,

älä nouse, päivä! — Nyt ei soitakaan

tuoll' aamukellojansa sulle rastas,

muratinmarjaa rapistellen syö,

tuoll' istuu ohdakkeissa kirjopeippo,

syö syksyn akanoita mustuneita

ja laulamatta torkkuu. Älä nouse,

älä turhaan nouse. — Tääll' on rauha maassa.

— Ei pääse varpusparvi pahantekoon,

on märkä kottaraisen siipi, kiinni

on korpin silmä rietas. — Älä nouse,

äl' ennen vihamiehen turmiota — —

(Taurus ja prinssi tulevat. Prinssi heittäytyy jälleen leposohvalle.)

Käy tänne, mies.

(Zenobia johtaa Tauruksen etualalle.)

Sull' onko kiire kuolla?

(Taurus katselee ihmetellen.)

Sit' ootko aatellut?

TAURUS

He, kuolemaako?

(Zenobia nyökkää.)

Sen hoksaan joskus jälkeen taistelun,

kun koikkinut on koukkusormi herra

ohitse mun ja toista miestä päin.

ZENOBIA:

Ja entäs, jos sua pyövelukko vainois?

TAURUS

Ei tarvis sotamiehen urhokas

eess' olla pyövelin. Ma puikin pois

ja kallon tuhmemman sen syötiks paiskaan.

ZENOBIA:

Nyt myöhästyt, jos vielä viivyttelet.

Koht' oomme saarroksissa. Rooman caesar

meit' uhkaa kuolemalla. Kuitenkin,

ken alkusyy on tilaan tukalaan?

Longinus meidät Roomast' irti huusi,

siit' yltyi caesar. Nimrod viisaampaa

tiet' aikoi käydä: Rooman verot maksaa

ja ylivallan sille suoda. Työ,

mit' aikoi Nimrod turhaan, sinä täytä

ja caesar leppyy. Kansan kiihoittaja

vihalle Rooman syötä.

TAURUS

Viisaampaa

nyt tuhmain vuoksi uhrataan, sen tiedän.

Mut retket mun, nuo hurjat, veljein kera,

tää marssi valtakuntain äärest' ääreen

ja leikkiveikkoin riemu voiton tullen,

sit' estää ei saa voima mikään, kenkään

ei ratsujen! tartu kuolaimiin.

— Ja kuitenkin: Tääll' elon marssiteillä

nyt ensi kerran päätä vaivaan, petos

tuot' ylhää miestä, voiman miestä vastaan

mun mieltäin kammoittaa kuin selän takaa

mua hirmu keihääll' uhkais.

ZENOBIA:

Voiman miestä! Heikko,

sekava aivoilt' aivan, sydämeltä

kuin raivost' itkeväinen nainen, niin

on messiaalla mielenlaatu nyt,

sen näät — Ma luulen, tornist' astuu alas

hän raskain askelin. — Sua vannotan,

mua puolla — — jos oot sotamies.

TAURUS

Ma puoliks

viel' uskon voittoon, puoliks tappioon — —

(Siirtyy syrjemmälle oikealle.)

LONGINUS (astuu kiivaasti palatsista):

Tuhannen härkää ilmantuuliin mylvii!

Ja nainen valittaa. Kuin pyhimys

se itkee, muka nöyrin mielin huokaa,

kuin kiharuntuvainen uhri ois,

ei syyllinen. — Kuink' äsken kainosteltiin,

kuun eessä arkailtiin ja miehen eessä.

— Sen vaati lemmentaito kai. — Ja sitten

alasti riisutaan ja pöyhkeillään

kuin puolest' ammattinsa ilotyttö.

ZENOBIA (ilkkumalla):

Profeetta tutkii naista, tulkitsee,

kopista koppiin hourulassa kiertää.

— Me oomme maata, maata ihanaa!

Jos naisen luokse käyt, pois heitä oppis

tai ruumist' ilman tule. Kumpaakaan

et tainnut, mies!

LONGINUS (tolkuttoman raivon vallassa):

Mun petti heikkous,

sun heikkoutes. Raaka voima petti!

Käsvarret kaaoksen käy kiinni kurkkuun

ja syöttää multaa.

ZENOBIA:

Väärin, messias,

vain naisen hienot sormet silkkilankaa

sun kiertää kaulaas. Hamppunuoraa hanki,

jos syntyperäs mukaan aiot kuolla!

LONGINUS:

Aut' armias! Nyt tuomiolle käydään!

Sydämen syövereistä maksaan saakka

ja aivoist' asti meltoon selkärankaan

te kauhistua saatte — —

ZENOBIA:

Oikein mies,

sa kosta. Vaimos roviolle laita,

tulella hiljaisella omaa lihaas

sen päällä kärventele.

LONGINUS (kauhistuen):

Omaa lihaa!

Sukua tulevaista? —

(Horjuu veistoskuvain luo oikealle.)

Äiti, äiti!

Sua raisu poikas ahdingossa huutaa!

Saat alla kotimullan maata, täällä

sun poikas sieraimiin lyö hietaa, hietaa,

vain hietaa polttavaa. — Oi kaukainen,

luo hahmo luittes ylle jälleen. Äänes

yl' armaan tanhuan suo taaskin kantaa

huhuile poikaas eksyväistä täältä

ja heläjöiden lohdun kieltä soita — —

(Vaipuneena petokuvaa vastaan.)

— Syleillä petoa sun poikas täytyy.

ATHENODORUS:

He, katsokaapas: hanhen kaakatus

saa kauhuun leijonan.

ZENOBIA:

No, sotamies,

tuon näätkö heikkomielen messiaan?

TAURUS

Mies itkee, kehno kerjur itkee — —

(Lähestyy Longinusta)

Mies,

sun palveluksees kyllästyn.

LONGINUS (kääntyy Tauruksen puoleen):

Mit' tahdot?

(Tulee etualalle.)

TAURUS

Sua vastaan nousta.

LONGINUS:

Mua vastaan nousta?

TAURUS

Sun päälläs ostaa yhtä toista.

(Kleanthes pääportaista.)

LONGINUS:

Ostaa

mun päälläin yhtä toista — — rihkamaa

kai karavaanimiehilt' ostat — —

TAURUS

Tien

sun päälläs auki avaan, Roomalt' ostan

ma suosion ja armon.

LONGINUS (raivostuen):

Barbaari!

Kumarra maahan, hiljaa hiivi loukkoon.

— Kleanthes, torill' onko kansa?

KLEANTHES:

Meri

siell' aaltoo lainepää ja mielet kuohuu

päin suurta sotaa.

LONGINUS:

Siinä rintamaa

sun miekkas purra, mies. Nyt alkaa sota,

sota kaikkien ja joka miestä vastaan!

(Longinus ja Kleanthes poistuvat pääportaita.

Lankha takaisin sivuportaita, jää taka-alalle.)

ZENOBIA:

Sun onko miekkas lyhkäisempi kieltäs.

Sanasi äskeiset saat kärjekkäinä

takaisin kylkees, jos et kylkirautaas

nyt oitis vedä maalle. —

TAURUS

Totta haastat.

Meill' ilman soitantoa soreaa

ei tapa kuolla. Silmät umpeen siis

ja profeetoita päin.

(Pääportaita pois.)

ATHENODORUS (ponnahtaa seisaalleen):

Nyt kiipeänkin

katolle tuonne. Kylmä autius

mun kanssain sieltä näytelmätä nauraa

ja laumaa voitettua härnää.

(Lankhan lähestyessä.)

Yksin,

sun myötäs en, ja laita, ettet vaivaa

mua enää naamas kurjuudella.

(Poistuu vasemmalle, Zenobia jäljessä.)

KÄTYRI:

Riita

Meluisa riita menneist' ottelee

ja muka huomispäivän rauhaa lempii,

mut ylihuomenna käy kärtyks ukko

ja kalvast' impeänsä vieroo taas.

(Menee taka-alalle kaiteen luo, palaa Lankhan luo.)

Pois, ukkoparka, otettiinko virkas?

LANKHA:

Ja otsaan vako lisää kynnettiin — —

Niin kauvan muokkaa murheen kyntömies

ja siementänsä kylvää, kunnes työhön

isäntä suuri mielessänsä tyytyy

ja lepopäivää kartanosta soittaa.

KÄTYRI:

Ja sinä mullan alle lahoomaan,

ja otsas sammaleesta pintaan työntyy

okaita tuskan, murheen myrkkymarjaa,

jos kerran murheen mies sen siementeli.

— Homeessa aivos lie ja oppis myöskin.

LANKHA:

Et tunne ihmettä, et armoa,

et ylhää laupeutta luonnon suuren.

Elukka vilkas, hauras kukka, kaikki

nuo luonnon muodot kuollessansa nuortuu.

Kukasta, kerran riemuin itäneestä,

jää tomua ja tuhkaa, tyhjempään

se haihtuu pois kuin akanoitten parvi.

— Mut kuolon myrkky kuolee itse myös,

tuo paha voima murhatessaan murtuu,

elolle entiselle vallan jättää.

Tää vapahana myrkyst' alkaa taas

ja luonnotonta synnyttävän näyttää,

kun haudast' elon ihmeit' ammentaa.

Mut yhtä matkaa, elon touhua

se samaa on kuin ennen kuolemaa.

— Niin murheen myrkyst' irti minäkin

taas kerran pääsen.

KÄTYRI:

Kuolon tyhjyyteen,

kas siihen mahtuu oppia jos mitä,

vahinko, ett' on tyhjän oppi tyhjää.

(Kuuluu melua oikealta. Kätyri rientää kaiteen

luo. Zenobia ja prinssi palatsista.)

ATHENODORUS (äidilleen):

Sit' uskoako silmillään! Näin lauman

torilta tänne, määrättömän lauman

näin tänne vyöryvän, kuin meri musta

ois maata virrannut ja — —

TAURUS (tulee pääportaita):

Valtiatar,

jos sata lyö, jo tuhat päätä nousee,

ja miehet väsyneet, ne eivät jaksa,

ne tänne painui tulvan tieltä, täällä

luon' ulkoporttien ne kyllä kestää.

— Mut voittoa ei nopsaa saada, kiire

ei mitään auta — —

(Kleanthes tulee legioonasotilaan saattamana.)

KLEANTHES:

Päämies lähettää

mun vihamiesten pariin lausumaan

sanansa ylevän ja kauhistavan.

Mun määräs täyttämään hän tuskan työtä:

jalolle ruumiillensa hautaa luomaan.

TAURUS

Mies, puhetulvaas meill' ei aikaa, nopsaan

tuo julki aikees.

KLEANTHES:

Oikein, barbaari,

vain sanan karkean sa tajuat:

Tään kansan onni herralleni kallis

ol' elon työ. Nyt turha taistella

sen puolest' on, kun petostyön teit sinä,

ei paljain käsin kansa vastustaa

voi Rooman armeijaa. Siis jäljell' on

vain säästää kansa verta vuotamasta,

tuhosta päättömästä pelastaa.

Teill' aikomus on ostaa hänen päällään

pelastus Roomalt' itsellenne. Itse

nyt kansan vuoksi päänsä tarjoo hän,

ja valmis antautumaan on teille, jos sit' ennen

Elisan, hovineitos, kohtalosta

saa itse määrätä. — Jos ette suostu,

hän ryntää päin, ja silloin Rooman miehet

ei elävinä löydä teitäkään

ja kansa tää on turhaan vuodattanut

verensä kaikki. Jos taas petosmielin

sa, valtiatar, lyödä aikoisit

Elisan sankarinsa suuren myötä,

niin tietäkää: jos päivän pyöreäksi käyden

Elisa täält' ei turvallisna tule,

ma puolestani ryntömerkin annan.

— Tää onko selvää? Suostutteko?

TAURUS

Suostun,

hän tulkoon. Kerallas käyn häntä vastaan.

(Kleanthes ja Taurus pääportaita pois.)

ZENOBIA (prinssin katsoessa kysyvin silmin):

Suur' onko hän, vai lemmen hourupää?

— Vai sirkusareenalta taitur onko,

mi valhetempuin häikäisee ja pettää — —

— Meit tuomiolla vielä valtikoi

ja täytymystä leikkii. Tulkoonkin — —

KÄTYRI:

Hei, hälinää, he saapuu.

ZENOBIA:

Tulkoon, nähköön:

Tää täytymyst' on murhan eikä muuta.

(Puristaa prinssin syliinsä.)

Sa myrkkylukki pieni, loukkoon käy,

nyt piiloon pimeään mun kanssain lähde

ja viime tuska kuoliaaksi pistä.

Tee turraks sydän, ruumis niljakkaaksi

ja saalisahnas raivo sieluun ahda.

ATHENODORUS:

Nyt murheen kuoliaaksi lyöt kuin kerran

löi lempiväinen prinssikin.

(Zenobia ja prinssi palatsiin.)

LONGINUS (astuu pääportaita ja viittaa jäljessä nousevan Tauruksen

sotilaineen takaisin. Lankhalle ja Kätyrille lempeästi):

Kas seura

tääll' onhan loistava. Mut, ystäväni,

nyt poistukaa, on kiire auringolla

mun uutta riemuani katsomaan.

(Lankhan ja Kätyrin aikoessa poistua.)

Mut oottakaa. — Ken teist' on kyllin hyvä

ja yksinkertainen mua auttamaan?

KÄTYRI:

'Sytytä maailma', jos kuuluu käsky,

sun palveluksees parhain mies oon minä.

LONGINUS:

Sa varjon mies, mun aurinkoni paistaa

nyt kohtisuoraan yltä pään, sun töilles

ei enää katvepaikkaa. —

(Kätyri vetäytyy oikealle.)

Mutta, Lankha,

sull' onhan suuri murhe harteillasi

niin kuulleheni muistan — pääsinpäivää

es'isäin syntein alta varrot?

LANKHA (polvistuen):

Valtias,

jos orjaotsan alta riemuiten

nää silmät kerran liekehtiä saisi

kuin vapaan miehen, silloin taattoin tahrat

ja synkkyys kirousten usvain haihtuis — —

LONGINUS:

Mun kanssain, orja, pääsinpäiväs aukes!

Elisa tänne nouda, niinkuin isä

kädestä hiljaa saata.

(Lankha poistuu palatsiin.)

Nytkö vasta

sen ymmärrän, ett' ilman ystävää,

vaill' alttiin mielen lämmint' ihastusta,

— ah — ilman lemmenhurmaa, täällä sun

on korskein mielin toista syötävä,

jos valtaherraks aiot, aatteen mies.

— Mull' oli sydän, sydän marttyyrin,

mut järki voittajan. — Mun sydän vei,

vei riemujanoon, lempeen, tappioon.

— — Ja kuitenkin — Miss' onkaan kauhu multa,

miss' erheet, raivot, murhat? — Tuntuuhan

kuin tuulet mun jo tyyntyneet ois kauvan.

— Mit' uhkaavampi syöksy hornaa päin

ja hurjemp' elon riehakkainen myrsky,

sit' tyynemp', autuaampi määränpää,

tää tuulen tyyntymys — — näin tunnen nyt.

— — Elisa! — Missä viivyt? — — Itkenyt

hän onko maassa maaten, lyyhistyin

hän siellä nyyhkyttääkö?

(Painuu pylvästä vasten kuin palaavainen tuhlaajapoika.

Hetken hiljaisuus. Elisa saapuu Lankhan seuraamana.)

LONGINUS:

Tuhlar onnen

sun eessäs, pyhä, anteeks anoo.

ELISA (kuin heräten):

Kaunis

Kuink onkaan äänes — —

LONGINUS:

Murheelt' ilomieltä

ja raivolt' anteeksantoa ma opin — —

ELISA:

Alt' itkun tyrskivän mun autat taas — —

LONGINUS:

Mut tielle tomuiselle ohjata

mun täytyy pyhimys.

ELISA:

Vaikk' kitalakeen

tien vaivat kaikki pölypilvin kertyis

sun kanssas naurain käyn.

LONGINUS:

Ah, auhdompaa

sun ties on vielä: päivä paahtaa sun

ja taival uuvuttaa, mut ilman mua

sun kestettävä — —

ELISA (keskeyttäen):

Vailla vartes voimaa

ja virvoitusta huultes mehun! — Miks

näin hyljäät mun? — Tää tuomiota onko?

LONGINUS:

Kuink' onni kiertyi surman silmukaksi

ja riemu maallinen sai uuden muodon,

se kuule nyt: Taas kansan nostin, syöksin

päin nieleväistä veljessodan koiraa,

irt' inhon sisälmykset rinnastani

revellä tahdoin, tuomiolle saattaa

nää kaikki petturit ja sun. Niin tein ma.

Mut äkin aivojeni liekki löi

ja tuulten tohinassa huusi mulle:

Pelasta kansa, poikaas kantavainen

pelasta kuolemalta! Pysähdy!

Pelasta sielus! — Silloin vaiensin

ma temmellyksen tuon ja hengelläni

tuhosta riistin kansan onnen. — Kansan

ja sinun eessäs uskollisna kaadun,

sun poikas syntyväisen eessä.

ELISA:

Kansaa

ei auta kuolemas — mun kanssain pakoon!

LONGINUS:

Mit' aioin hyvää kansalle, mut täyttää

mit' en ma jaksanut, sen seppelöin

nyt kuolemalla tällä.

ELISA:

Minut surmaa!

LONGINUS:

Samalla kuolemalla sinut saatan

vioista veren puhdistuksen tielle.

Suruja lientäväinen äitiys

sua lohduttakoon.

ELISA:

Yksin autiossa

tääll' elämässä taivaltaa — — en kestä,

tää liikaa on!

LONGINUS:

Vuoks sankarperinnön

sa tänne jäät — jäät oman sielus vuoks,

jok' uhristansa palkaks hekumaa

ja ruumist' anoi, mutta sittenkin

ol' ihanainen. Autuaammaks vielä

oot ylenevä, armas!

ELISA (epätoivoisena):

Voimas alla

on riemukasta tuskakin. Mut armas,

se jättää mun.

LONGINUS:

Sun Lankha kauvas vie.

Päin päivännousua te taivaltakaa,

siks kunnes Lankhan kotomaille saatte.

Kaikk' kärsi matkan vaivat, siunaus

mun huuliltain sun eelläs lentäköön.

— Ja sitten — — riemumielin synnytä

mun poikani.

ELISA (lyyhistyneenä maahan):

Sun uhrilintus kuolee,

ei jaksa siivetönnä — — kaukomaille.

LONGINUS (nostaa Elisan syliinsä):

Kun tuskan roviolta lintu lähtee,

se siivet purppuraiset saa — —

ELISA:

En nää — —

tiet' enhän tunne — — sokeana näin.

LONGINUS:

Päin aurinkoa lentäin sädenuolet

sun silmäs näkeviksi avaa.

ELISA:

Polttaa,

tuhaksi polttaa sydänalan multa

tuo päivän liekki.

LONGINUS:

Sienien sankarten,

se tuhkan alta itää vain.

ELISA (kohoten masennuksen alta):

Sun poikas,

mun poikani — — hän onhan kaltaisesi!

LONGINUS:

Oi kaunihimpi! Seppel syntyissään

jo häll' on päässä, yksin lentäväisen

on haukan voima siivissänsä, sitten — —

ELISA:

Hän pyhimykset kaikki voittaa.

LONGINUS:

Ilman

veristä miekkaa maata hallitsee.

Kuin päivä kukkivalle maalle on,

kuin ilmain tuoksu, jota hengittää,

niin luonnollista riemu maallinen

on sankarille sille.

ELISA (auringon valon levitessä kaikkialle):

Käske mua,

sun voimallasi lähden, muuten ei

mua auta jalka — —.

(Vaipuu Longinuksen syliin.)

LONGINUS:

Poikas tähden lähde. —

ELISA (kuin kirkastuneena toistaen, irtautuen Longinuksesta):

Sun poikas tähden lähden — —

LONGINUS (riemukkaasti):

Onnellinen

oot armas sinä — — onnellinen minä:

elossa uskollinen olla saat

ja kuolemassa minä. Rauhan saimme

ja sielun kokonaisen vihdoinkin

näin eri teitä, armas. Peitellä

ei tarvis lempeämme enää — —

ELISA:

Verta

ei enää vuodattaa — —

LONGINUS:

Vain synnyttää

tuon tulevaisen onnen kaunis poika —

ELISA:

Hän äitiparan kauan kärsineen

sun vierellesi hautaa, armas — —

LONGINUS:

Hän —

hän itseänsä jakamatta, kulkee

ja kaikki voittaa, mit en minä voinut.

ELISA:

Hän murehemme kyynelutareista

kaikk' ihanimmat riemun mehut juo

— jos jaksan vain — ma yksin taivaltaa.

(Aikoo lähteä, mutta horjahtaa taaksepäin Longinuksen puoleen.)

LONGINUS

Oi, riemun tulevaisen tähden jaksa.

ELISA (kääntyy, kietoutuu intohimoiseen syleilyyn):

Sun rintas auki avaa, voima suo

mun sieltä juoda!

LONGINUS:

Henkeni ma avaan.

Sa tiedä: kuolon riemukkaan suot mulle,

jos kyynelistä hymyät nyt mulle,

ja astut ylväin hartehin.

ELISAA (kuin kirkastunutta voimaa keräten):

Ma sulle

voin riemun suoda vieläkin — — mik' armo,

mik' autuus mulle paljon rikkoneelle,

rakastavalle — — Voimas ylhäisen

nyt jäntereisiin sain!

LONGINUS:

Oi, hertas nainen,

sun heikkoutes ihanuutta on

ja jumaluutta voimas kaunis.

ELISA (kirkkaan voimakkaasti):

Lähden

ja tulkoon kärsimys.

(Nostaa kätensä kreikkalaiseen tervehdykseen.)

LONGINUS (nostaa korkealle käsivartensa):

Ja tulkoon kuolo,

on riemu meillä!

(Elisa pääportaita pois, Lankha seuraa.)

LONGINUS (syöksyy kaiteen luo, painautuu voimattomana sitä vastaan):

Nyt tulkaa,

oon kyllin heikko — —

(Taurus tuo vartioiksi sotilaat, joista pari tulee oikealta näkyviin,

ja rientää edelleen palatsiin. Longinus etenee keskinäyttämölle.)

KÄTYRI (tullen esiin oikealta):

Messias, oot heikko — —

Kas, huules kuivuu hampaattoman lailla

ja poskiluiltas putoo liha. Pelkäät?

Sun kasvois karva katukoiran malliin

likaisen keltainen on pelvon vuoks.

— Täss' oisi vaivaisapu hengenlähtöön;

tikari, kaunis muisto lemmityltä

ja arvolt' aivan historiallinen.

(Longinus ottaa vastaan tikarin sisäisesti poissaolevana.)

Ket' auttaa kuolemasi? Alkuliejuun

vain painut näin ja mulle maailman

sa vaivakseni jätät. Sana lausu,

ma tuonne kiemurran ja käskyn vien,

ett' alkaa riita taas. Kas joukon kesken

ois kuolokin noin niinkuin juhlallista!

(Longinus vastaa vain torjuvalla liikkeellä.

Zenobia, prinssi ja Taurus palatsista.)

Athenodorus (legioonalaisille):

Hei, miekkamiehet, kuolon kuja tehkää,

min kautta messias saa taivaltaa

päin kitaa leijonain.

ZENOBIA:

Niin, messias,

ken meist' on heikko nyt. Sun kaunis vaimos

lie missä rämpii lantein matalin,

tienvarteen orjapojan synnyttää

koht' isävainajalle. Miss' on riemus,

oi riemu kaikkien. Miss' onnes on,

sa onni maallinen. Nyt taivaist' asti

sit' etsimähän käy, sielt' ehkä löydät — —

ATHENODORUS:

Sähinä säiläin, räikky piinaavainen

miest' ohjatkoon.

ZENOBIA:

Ken meist' on heikko nyt

— Sa vastaa, saarnaa suulla marttyyrin.

LONGINUS:

Peto ihminen — sun kaltaisesi.

ZENOBIA (yhä raivostuen):

Lähde!

Saat alles muulin takkukarvaisen

ja hoippupolven, ratsus selkään nouse.

LONGINUS:

Ajatus, viime kerran ilmi lennä

ja heille näytä, mik' on autuus mulla:

Mit' tein, mit' olin, siitä riemuitsen,

sen murheist' ihanista, ihmehistä

ja touhust' elämän, mik' unelmilta

pois seppellehvät riisti kaunehimmat,

mut onnen ihanaisen rintaan siitti — —

Jää riemujano mun, jää sydän tänne!

Se palaa yhä rinnass' armahan

ja verta purppuraista kierrättää —

se siittää, synnyttää. — Viel' elät onni

sa onni maallinen, sa murheen sisar.

ZENOBIA (keskeyttäen, vihlovalla ivalla):

Lihallas piinatulla, kurja mies

sa meille ostat jatkon elämään.

Tää riemu selvää on. Mut onni sun?

Miss' on se nyt?

LONGINUS (ylevästi):

Sun sieluus alhaiseen

nyt paina totuus, jonka selväks sain — —

ATHENODORUS (riipaisten takaapäin Longinuksen harteilta viitan):

Taas sanaratsuin laukkaa messias!

Jo lähde!

LONGINUS:

Tää on riemu maallinen:

Elosi matkatiellä, ihmislapsi,

syleile ainett' ihanaa ja maata

kuin lemmittyä rintaas vasten paina,

syleile hengelläsi, luojan lailla.

Mut joka hetki riemuin ole valmis

pois heittämään tää onni ainehen

ja kuolla taida.

ATHENODORUS:

Matkaan, mars! Pois viekää!

LONGINUS:

Oi, virvaliekkiprinssi, tyhjää pala,

sua säälin, pienen pieni vihamies.

(Astuu askeleen lähteäkseen.)

Kätyri liejuinen, nyt eellä astu,

sull' onhan halu suureks tulla, voittaa.

Oi kanssain lähde, kuollaan rinnattain,

niin tuska maailman ja riita lakkaa.

KÄTYRI:

Kas, perillist' ei mulla, täytyy elää,

pojaltas syntyvältä virkaa pyytää.

LONGINUS:

Hän nauramalla voittaa sun kuin minä

sun kärsimällä voitan, kehno mies.

— Vain viime lahjas kiitost' ansaitsee.

(Lähtee. Hetken hiljaisuus.)

ATHENODORUS (legioonalaisille):

Hei, kilvet hirviöiksi sarvekkaiksi,

kumu kammon kauhistakoon riemun miestä.

(Kuuluu kilpien synnyttämää melua. Myös Zenobia

syöksyy kaiteen luo. Äkkiä hiljaisuus.)

ZENOBIA:

Te lyökää, lyökää!

ATHENODORUS:

Säilin viiltäkää!

ZENOBIA:

Oi, miehet urhokkaat, pois sääli, pois!

ATHENODORUS:

Hän seisahtuu — Pois, häkkiin työntäkää.

Hän kääntyy tännepäin — —

ZENOBIA:

Pois, nopsempaan!

(Huudahtaa vihasta ja kääntyy näyttämölle.)

ATHENODORUS:

Löi rintaan tikarin!

ZENOBIA (kuin muistellen):

Löi rintaan tikarin.

TAURUS (rientää oikealta, antaa käskyn ylinnä seisovalle sotilaalle):

Mies, riennä vankilaan ja Nimrod surmaa.

(Zenobia ja Athenodorus neuvottomiksi.)

Koht' on taas auki raikas taistotie!

ZENOBIA (kauhistuen):

Mit' aiotkaan — —?

TAURUS

Pääll' ostan messiaan

ma armon Caesarilta. Luottamuksen

saan ruumiill' ukkoparan, preetorarvon

saan kukkuraksi, kun sun poikinesi

lyön kahleisiin, kaks oivaa kaunistusta,

kun tarjoon riemusaattoon Caesarin.

Saan idän legioonat valtahani

ja maita marssin, maita valloitan.

— Pois tieltä naiset, prinssit raihnahat,

uus alkaa aika, kalske kalpojen.

(Zenobia vetää poikansa luoksensa ja painautuu kauhuissaan taka-alalle.)

KÄTYRI:

Tai sekasorto, murha, pimeys,

ja mulle riemu, kaiken hävitys.

Väliverho.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNI MAALLINEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ONNI MAALLINEN

I NÄYTÖS.

II NÄYTÖS.

III NÄYTÖS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE