Öregszem mégis…
Date: 2025-04-09T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian fiction -- 20th century; Short stories; Hungarian

The Project Gutenberg eBook of Öregszem mégis…

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Öregszem mégis…

Author: Andor Gábor

Release date: April 9, 2025 [eBook #75828]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Légrády Testvérek, 1918

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÖREGSZEM MÉGIS… ***

GÁBOR ANDOR

ÖREGSZEM MÉGIS…

BUDAPEST

LÉGRÁDY TESTVÉREK KIADÁSA

Minden jog fenntartva, a forditás joga is.

Légrády Testvérek nyomása, Budapesten.

ÖREGSZEM MÉGIS.

Gyermeki ábrázattal, amit korositó szakáll és bajusz eltávolitása, a borotválkozás, csal mindennap elém a tükörlapon, járom az élet, nemcsak az én életem, a mindenkori élet, zürzavarát. Alapjában, vagy alapomban, nem érzem magam idősebbnek, mint amilyennek akkor éreztem, amikor először éreztem magam. Legföljebb, ha erről az érzésemről ma jobban be tudok számolni magamnak, mint ezelőtt huszonöt évvel, amikor nyolc esztendős voltam.

Ne tessék hitetlenül fejet csóválni: ma sem vagyok tájékozottabb a világban, mint akkor voltam, sőt talán tájékozatlanabb vagyok, mert akkor nyilván azt hittem, hogy vannak iránytük, s ha megnövök, az én óraláncomon is ott fognak lógni; most már ugy érzem, hogy nincsenek, s ami az óraláncon fityeg, az az aminek látszik: értéktelen és értelmetlen játékszer csupán.

De ez az érzés sem tett bölcsebbé, vagy érettebbé, a többi érzés sem, egyiksem; semmi. Magammal szemben ép olyan éretlennek érzem magamat, mint akkor, amikor az érettségi vizsga előtt az igazgató hozzánk intézett ünnepi beszédében érlelők-nek nevezett bennünket, igy forditván magyarra a latin maturánst, s én már akkor tudtam, hogy ez helytelen; azóta is sokszor tudom, mi a helytelen, csak éppen a helyeset nem tudom és kételkedem benne, hogy mindhalálomig tudni fogom-e?

Mert hiába mulnak az évek, szaporodnak az események, amiknek kortársa voltam, az évek mulásáról csak nagyon halvány fogalmam van, s az események, amikkel együtt éltem, nem tudnak olyan komoly eseményekké előlépni, amilyenek azok, amikről közvetlen tudásom, tapasztalati tanuságom nincsen. A világban való elhelyezkedésem is hiába változott, nem veszem észre, ha észreveszem, nem tudom komolyan venni, szüleimre és testvéreimre talán objektivebb és itélkezőbb szemmel nézek, de ez sem igaz: mindig igy néztem rájuk, csak nekik és magamnak nem mertem bevallani.

Nem lettem öregebb, hiába, nem lettem öregebb s majdnem biztos vagyok benne, hogy amig a testi elrokkanás meg nem jön, nem is tudok öregebb lenni, s nyilván a többi emberekkel is igy van ez és igy az egész emberiséggel, amely mindenféle nagyszerüséget kitalálhat viz alatt és föld felett, de lelkében mindörökre gyerek marad. Minél több az esztendeim száma, annál jobban megértem Szép Ernőt, aki nem tud és nem is akar elszakadni lelki gyermekségétől, mert nem érez magában más lelket gyermeksége lelkénél. Ki érez? Senkinek sem hiszem el. Csak a többi emberek ‚belemennek‘ a külső viszonylatok változásába, kifelé ugy tudják mutatni, ugy tudnak viselkedni, mintha belementek volna, azt vélik az időről, hogy mulik, s nem érzik, hogy áll és hogy mi is állunk benne és vele, sem előre sem hátra nem mozdulván.

Ez talán ködös, jó olvasóm, de minden ködös, ami ember, élet, világ. Nem azt mondom, hogy sötét, vagy komor, bár ugyis lehet látni, csak azt mondom, hogy ködös és bizonytalan, s hogy a déli napfény merően kék egén élesen elémrajzolódó gyárkémény semmivel sem biztosabb látomány a messziről felémhomályló nyirfánál, amit szürke hajnalon országut göröngyén ugráló parasztszekérről láthatok.

Miért? Nem tudom megmagyarázni; csak próbálgatom, azzal, hogy szemem gyermeki maradt és marad továbbra is. Hasztalan erőlködik az elmém egy része, (mert ilyen része is van) hogy szemem látását esztendeim számához, tapasztalataimhoz, tanultságaimhoz korositsa. Pedig, látszólag, olyan szépen tudok tájékozódni! A tizenhatéves Byront serdülő ifjunak, a huszonhat éves Petőfit a férfikor küszöbén állónak, a harminc esztendős Aranyt érett férfinak tudom nézni s nem féltettem Kerenszkit attól, hogy harminc egy-nehány esztendejével gyerekségeket fog elkövetni, hiszen, ha más emberről van szó, biztos vagyok benne, hogy harminc és negyven év között az ember élet utjának felén van, vagy már többet is maga mögött hagyott, mint felét az ösvénynek.

De én még nem, én még csak készülök rá, hogy elkezdjek élni; a perc az óra, a nap, amit eltöltök, még nem tud életté fogalmasodni és tudom, hogy sohasem fog tudni. Biztos, hogy az ember élete a halállal kezdődik, nem ugy, ahogy hivő lelkek gondolják, hanem ugy, hogy a többi emberek, akik nem én vagyok, akkortól kezdve át tudják tekinteni és az ellentét erejénél fogva, mert már látják, hogy nem vagyok, látják, hogy voltam.

Szomoru-e ez? Még csak azt sem tudom. Nem tudom, mi szomoru, mi vidám, s boldog tudat volna annak nyugalmas tudata, hogy semmitsem tudok, de, haj, nagy bizonytalanságomban, még csak ezt sem mondhatom ki határozottan. Hol a descartesi Cogito Ergo Sum büszke biztonsága? mikor mindig ugy érzem, hogy ha van valami, ami bizonytalanná teszi létemet: a gondolkozás az, mely önmagának is mögéje akar kerülni, s mindaddig nem is nyujthatja pozitiv alapját számomra, amig e furcsa müveletet elvégeznie nem sikerül.

*

Reggelenként elmegyek az iskola előtt, melybe, annak idején, nyolc esztendeig jártam. S hasztalan erőlködöm, nem tudom magamban legyürni azt az érzést, hogy rendetlenség az, hogy nem fordulok be e kapu alá, s nem megyek föl e lépcsőkön, amik ma is olyanok, mint akkor s én is csak olyan vagyok. Az volt a rend, hogy ide bemenjek, s csak szünidőkre lehetett e kaputól, e lépcsőtől elszakadnom. S mert a vakáció örökké nem tarthat, mindaddig, amig az örök vakáció csakugyan el nem következik: képtelenség, hogy nem megyek ide be, s folyton vakációzom, mig a többi fiuk már bentvannak, ülnek a padban, hallgatják a magyarázatot vagy felelnek, vagy drukkolnak attól, hogy felelni fognak. Igy kell ennek lenni, ez a természetes állapot, nem az, amelyikben én most élek. (Vigyázat: nem vágyom vissza az iskolába; azok az esztendeim sokkal fárasztóbbak és nyomoruságosabbak voltak, semhogy visszavágyhatnám rájuk; de felszabadulásomat e fáradságok és nyomoruságok alól nem tudom véglegesnek és most már mindvégig tartónak tekinteni. S ugy vélem: mindenki igy van vele, egyféle ember, a tanár, kivételével. A tanár oly intenzive kapja meg mindennap felnőttsége bizonyitékát kivülről, hogy ez talán végezni tud a benne lappangó gyerekkel.)

S mert, mondom, azokban a percekben, amig régi iskolám uccáján végighaladok, folyton bennem szorong a mulasztás érzete, a bliccelésé, az iskolakerülésé, bennem mai állapotom ideiglenességének tudata: ma reggel tiz és tizenegy között mégis csak befordultam a kapu alá, s az előcsarnok lépcsőjén fölmenve, megálltam a vastag márványoszlopok alatt.

Különösek ezek a vastag, szögletes, sötétszürke márványlapok! Minden más oszloppal kapcsolatban fölmerül bennem az a kérdés vagy tudat, hogy micsoda stilü oszlopok, ezekkel szemben nem. Ezek ilyenek, amilyenek, ezeket igy szoktam meg nyolc esztendő alatt. Ezek az iskolám oszlopai.

S ez a szag, ez a sajátságos, amely a világ semminő más épületében nincsen, ma ép ugy üti meg az orromat, mint akkor, s ma épp ugy nem tudom elemezni, mint akkor, ez az én iskolám szaga, gyerekkoromé és ifjuságomé. Ha álmodom azokról az esztendőkről és ezekről a falakról, ezt a szagot is velük álmodom.

Csend volt az épületben, ugyanugy, mint máskor, ha lekéstem az óráról s a tanárok már bent voltak az osztályban és a fiuk csendben ültek a padokban. Ilyenkor az osztály ajtajához kell lépni és hallgatózni kell, hogy mi folyik odabenn, magyarázat-e, vagy feleltetés. De most nem teszem meg, mert noha én nem is lettem öregebb azóta, a tanáraim, furcsa, mégis meghaltak csaknem mind, s ha fülem az ajtóhoz nyomnám, nem hallanám Tankó tanár ur hangját, se Vasvári tanár urét, se Orbán tanár urét. Ők már nem beszélnek. Mert adatott az embernek, hogy szólni tudjon, de az is, hogy aztán egyszerre megint ne tudjon szólani. Ahogy állok és nézelődöm az előcsarnokban, a mellényzsebemhez kapok. A kis kulcsot keresem benne, a drótrácsos fekete tábla kis kulcsát, amely tábla itt lóg az előcsarnok egyik fülkéjében, s amelyre én, az önképzőkör titkára, rajzszöggel kiszögelem az önképzőkör ülésének e heti tárgysorozatát.

A kis kulcs nincs már a zsebemben, ugy látszik, most más az önképzőkör titkára.

Beljebb megyek a földszinti folyosóra, s az első lépcsőt most épp ugy elkerülöm, mint annakidején, mert az első lépcsőn a tanár urak járhatnak csak föl, s ha Oszkár, az ezermester, a fizikai szolga az első emeleten, meglátna és szólna gorombán, megint nagyon megalázottnak érezném magamat, ahogy akkor és azóta is többször az életben.

Jobbkéz felől a Gyuri néni lakása van, a földszinti szolgáé, ahol az uzsonnát árulják tiz órától kezdve minden tiz percben, s ahol a vajaskenyérért való tolakodásban gyakran majdnem rányomtak a tüzes spórherdre, ami az ajtó mellett állt, amely egy vasalódeszkával volt a belső szobától elkeritve, ahol Gyuri néni állt a vajaskenyérrel es egyebekkel megrakott asztal mellett. Gyuri néni. Csak most ötlik eszembe, hogy ez nem rendesen egymás mellé tartozó két szó. Mindegy. Mégis Gyuri néninek hitták a szolga feleségét, aki néha, mikor nagyon tolakodtak, meg is ütötte a fiuk fejét, hogy már egy kicsit maradhassanak.

Balra fordulok, a természetrajz-terem felé, ahol Sajóhelyi tanár ur olyan furcsán mondta, különös magyaros kiejtéssel, a növények és állatok latin nevét. Tarrakszakum officinále, erre még emlékszem. Gyermeklánc, tarrakszakum, officinále, de csupa magyar a hangzóval, s ezt a szót, ha hangosan kellene kimondanom, nem is tudnám sohasem máskép mondani, csak ugy, ahogy Sajóhelyi tanár urtól hallottam. Vasvári tanár ur is olyan furcsán mondott valamit. Ezt: L’ État c’est moi. Igy mondta, pontosan: letász é moa. Egyszer, mikor mi már tudtunk franciául, a hetedikben, kijavitottuk. Vasvári tanár ur felnézett a könyvből, amelyből magyarázott, nagy türelmes szemei voltak s a fejét szemrehányóan ingatva mondta:

– Hiszen aszondom: letász é moa!

Ahogy a folyosó kőkockáin konganak a lépteim, önkéntelenül megakadályozom azt, hogy a sarkam lekoppanjon a kőre. Nem szabad nagyon kopogni, mert valamelyik tanár kijöhet a teremből, megkérdezni, hogy mit mászkálok, mért nem vagyok bent az órán, s akkor hirtelen kell hazudnom valamit, s hirtelen hazudni rossz, elpirulok; jó ha időm van készülni a hazugságra: ha az arcom hozzászokott, akkor nem kell pislognom a szememmel s az arc-csontom fölött nem érzek meleget.

És kószálok a földszinten és a lépéseim csak csoszognak és az érzéseim bizonytalanok, szorongók:

Tanár urak, tanár urak, elmentem és nem vittem semmit, visszajöttem és nem hoztam semmit. Ez-e az élet? Akkor sem értettem az életet, ma sem értem. Egyszer volt csak magyarázat erről. Egyetlenegyszer villant valami elém, amikor Péterffy tanár ur azt a Hölderlin-verset magyarázta, aminek a cime: Hyperions Schicksalslied. Nem is magyarázta, csak olvasta, németül és mondta az értelmét magyarul. És az utolsó sort többször egymásután elmondta:

Wie Wasser vom Klippe zu Klippe geworfen…

Hogy az ember ugy zuhan, mint a viz szikláról, sziklára alá. És ahogy mondta, érezni lehetett, hogyan zuhan a viz, sulyosan, magával tehetetlenül, loccsanva, tragikusan lejjebb és egyre lejjebb. És izgatott lett ettől a verssortól, lejött a katedráról, megállt előttem, aki az első padban ültem, fájdalmasan ismételte:

– Vom Klippe zu Klippe geworfen.

És megsimogatta a fejemet, reszketett a keze és a teste szinte hátratántorodott. Aztán mindkét kezével megkapaszkodott a fejemben és ugy tette hozzá

–… ins Ungewisse hinab!

Tompán és üresen. Magasból jött a viz és nagy-mélybe bukott. És Péterffy tanár ur visszament a katedrára és ezt mondta:

– Seenger, olvasd tovább a következő olvasmányt!

És Seenger olvasta a következő olvasmányt, azt hiszem Polikrátesz gyürüjét és Péterffy tanár ur a két karjára hajtotta nagy fekete fejét és ugy maradt az óra végéig. Mikor csengettek, akkor fölvette a fejét és a szeme csupa könny volt, ugy futott ki az osztályból.

Ez szerdán volt, a hét elején, német órán, és ha jól emlékszem, szombaton volt az, hogy Péterffy tanár ur a fiumei gyorsvonaton, a ‚félreeső helyen‘ – igy állt a lapokban – revolverrel agyonlőtte magát.

Fölrezzenek. A folyosó végén egy fiu lépked óvatosan, egy másik fiu, aki szintén nincs bent a teremben. Jön felém és riadtan nézzük egymást.

És ahogy elér felém, a fiu, a másik fiu, egyszerre, azzal a jellegzetes mozdulattal, a mit csak a diák tesz a tanára előtt, meghajtja magát. Előttem.

– Jaj! – szur a szivembe ez a mozdulat. – Eszerint én… én már… én már nem… Én nem vagyok már másik fiu. Ez a fiu, aki csak kivülről lát engem, különbséget lát maga közt és köztem; én már tanár urnak látszom, pedig reggel, amig szappanoztam az arcomat…

Kimegyek az iskolából. Kapkodó lépésekkel, mert minden hasztalan.

Öregszem mégis.

LEVÉL MESSZIRŐL.

1.

Az ember.

Néha mégis kétségbe kell esni rajta, hiába próbál meg az ember erős és reménykedő lenni. Ha lapokat olvas, akármilyen lapokat, az ő lapjaikat, az ellenségekét, vagy a mi lapjainkat és könyveket, a határon tulról és innenről: hajmeresztő, hogy mi áll bennük. Ez a három év, amelyhez hasonló három esztendeje nem volt az emberiség történetének, (nem nagyzással, szégyennel mondom ezt) mintha mégsem tanitott volna bennünket semmire. Az emberek egy része, félek tőle, hogy nagy része, ugyanazokat beszéli és irja ma is még, amit a háboru előtt és a háboru legelején irt és beszélt. Nem veszik észre, hogy ami belevitt bennünket a háboruba és bennetartott ilyen sokáig, az, ugyanaz, nem lehet alkalmas arra, hogy kivigyen belőle bennünket. Attól tartok, hogy nagy százaléka ezeknek az embereknek még csak nem is érdekből cselekszi, amit cselekszik. Aki érdekből teszi, annak megvan az a mentsége, emberi mentség, hogy a maga érdekétől nem látja a világ érdekét. De aki számára nem szól ez az enyhitő körülmény, az egyszerüen olyan, amilyen a háboru előtt volt: ostoba, gonosz és gondolkodásmentes s hiába mondjuk ki szigoru itéletben, hogy az ilyen ember megérdemli a háborut s hogy egyebet sem érdemel, csak háborut, ezzel az itélettel mindig halálra itéltük a többi embert is, aki másmilyen. Mert a mai háborut, sajnos, már nem lehet ugy viselni, hogy akinek tetszik, akinek szive vágya, az tegyen eleget ennek az óhajának, a többit ellenben hagyja élni és másképen gondolkodni e szent ügy felől.

Az emberiség igen tekintélyes hányada e háboru alatt sem változott. Ennél szomorubb tényt nem nyujt a történelem, ha akárhogy’ bujjuk és tanulmányozzuk is. E háborunál nagyobb leckét az emberiség még sohasem kapott és ime, borzasztó, rettegni lehet tőle, hogy nem tanult belőle. Még azt az egyet sem tanulta meg, hogy a háboru a legfőbb rossz; egész pontosan kimutatható, hogy a koleránál és pestisnél is rosszabb. És senkisem vetemedik arra a tébolyra, hogy a kolera és pestis létjogosultságát hirdesse vagy szükségszerüségét hangoztassa, mig a háborunak még most is vannak őrültjei s milliószám vannak közömbösei, akik azt hiszik, hogy ha már benne vagyunk, nem kell tennünk semmit ellene, nyugodtan, vagy nyugtalanul, de be kell várni a végét.

Mivel pedig lehetetlen nem hinni az Emberben, különben meg kellene tenni a nagy, általános inditványt, hogy mind, akik két lábon járunk, találkozzunk különböző erdőkben, ahol teherbiró ág van elég s testületileg kötözzük fel magunkat s gyermekeinket is, az egy napos csecsemőtől kezdve, kötözzük magunk mellé a fákra, mivel, mondom, az Emberben nem hinni lehetetlen, biztosak lehetünk benne, hogy az elkövetkező korok embere, nem is száz, hanem már ötven, vagy még kevesebb év mulva, ha meg is érti ennek a háborunak az elejét (mert megérti a tévedést, amelyből származott), semmiesetre sem fogja megérthetni a harmadik és negyedik esztendejét, pontosabban, az orosz forradalom után következő eszetlenségét. Azt kell hinni, hogy az emberek közt járvány pusztitott, valamely agyfene, melytől csak azok a szelid, jóságos dühöngők voltak mentesek, akiket az emberiség ez idő alatt is lipótmezőkön tartott kényszerzubbonyban s akik csak az ápolójukat akarták agyonverni, mert nem akarta elhinni nekik, hogy ők meg tudják állitani a napot. Ami gondolatnak sokkal józanabb és tiszteletreméltóbb, mint az a másik, hogy ez a háboru vezethet valamire.

2.

Dr. Dísz.

Hogy egyetemek még most is diszdoktorságokat küldenek hadvezéreknek – mit bánom én, hogy a lyoni egyetem Joffrenak, vagy a kolozsvári Hindenburgnak! – ez is egyik sivár jele az emberiség gyógyithatatlanságának, vagy a beléje esett kórság végzetesen nagy fokának. Azok az urak, akiket a Tudomány miatt etetünk s ültetünk, fel, fel, magasra, a katedrára – s a katedra magasabb emelvény, mint a trón – bebizonyitják, hogy rosszabbak a legutolsó tömeg-embernél, amikor megmutatják, hogy csak olyanok. Nekik, akiknek módjukban van az elmélet magasságából nézni a háborut, tudniuk kell mindent a háboruról. És nem tudnak semmit. Elfeledtek gondolkozni róla. Veszik, ugy, ahogy az események elébük öntik. Ha valaki elébük állana a flogiszton-teóriával és abban nagyszerüeket produkálna, akkor kinevetnék és azt mondanák:

– Eriggy már! Hol tartunk mi? Nincs szükségünk a te nagyszerüdre a flogiszton-teóriában, mert nekünk már régesrég sokkal jobb és egyszerübb teóriánk van.

Aki azonban a háboruban, az emberiség legtévesebb teóriájában, nyujt nagyszerüt, azt ők disztoktorsággal tisztelik meg. Vagyis a tudósok – európaszerte – háborus alapon állanak. Ezek a tudósok eltörlendők. Gyorsan kicserélendők más tudósokkal, akiktől legalább a jövőben, jobbat lehet várni: ha nem is a háboru elitélését hangosan, amihez, a gondolat közlésének szabadsága mellett, igen nagy erkölcsi bátorságra is szükség van, de legalább a hallgatást a háboruról vagy a háboru meg-nem-tisztelését.

Ó gyalázatos tudósok, mit szólnátok ahhoz, ha valamely falu tanácsa az emésztőgödrök kitünő tisztogatóját a falu diszpolgárává tennék meg? (Nézzétek el e gusztustalan hasonlatot, de nincs olyan aljas és utolsó hasonlat, amely tisztább és nemesebb nem volna, mint a háboru). Nem mondanátok-e a falusi tanácsnak:

– Halljátok, buta emberek, nem az emésztőgödör tisztogatóját kell megtisztelnetek, hanem vizvezetéket kell épitenetek s akkor nem lesznek emésztőgödrök, nem lesznek tisztogatók s nem lesz szükség ragyogó teljesitményre ebben az iparban!

Nem emlékeztek már arra a tudósra, aki rákiáltott a katonára:

– Noli tangere circulos meos!

Pedig azok a körök milyen csekély kincsecskék voltak ahhoz a kincsesházhoz képest, ami a ti fejetekben kellene, hogy már meglegyen! De nincs meg! Ti magatok toljátok a kört a katona lába alá, hogy tapossa meg. Mert többre becsülitek a katona erős lábát a ti gyenge fejeteknél.

S ebben az egyben van igazatok.

KÁVÉHÁZ.

A kávéház, amelyben reggelizem, nyilván csak ugyanolyan kávéház, mint a többi pesti kávéházak, de mert én a többit nem ismerem, nekem ez a magam kávéháza roppantul érdekes s okvetlen szükségesnek tartom, hogy érdekességeit kegyeddel is közöljem, kedves olvasó. Ez az én kávéházam egy nagy, füstös terem, alul asztalokkal és székekkel, felül stukkaturával és csillárokkal; a füst általában középen van. A füstben szokott mozogni a kávéház Gazdája, más néven Tulajdonosa, aki… mit csinálhat, ugy-e, a kávéház Gazdája és Tulajdonosa? A gyerek is tudja, hogy ezt: – gazdálja és tulajdonolja a kávéházat. Jó, ezt csinálja, de ez csak mellékfoglalkozása. A fő az, hogy a Tulajdonos hangosan veszekszik folyton alkalmazottaival oly hangosan, hogy erről, ha akarok, ha nem, feltétlenül tudomást kell szereznem, hacsak vattát nem dugok a füleimbe. Ám vattát most nehéz beszerezni, s ha nekem volna is hozzá protekcióm, nem teszem, mert a vattát, mint orvosi müszert, nem akarom elvonni a szenvedő emberiségtől. Ha már másként nem tudok segiteni ezen az emberiségen, pedig nem tudok, legalább annyit megteszek érdekében, hogy vattát, kötszert, gyógyszert lehetőleg nem veszek igénybe, s legalább ezzel hozzájárulok ahhoz a legelemibb állampolgári kötelessségemhez, hogy a háborut az emberi kor legvégső határáig, Isten dicsőségére, meghosszabbitsam.

Ezért hallom egyre, hogyan veszekszik a Tulajdonos alkalmazottaival. Igazat adok a Tulajdonosnak: néha én is veszekszem az én alkalmazottaimmal otthon. Hogy ehhez nem hivok vendéget? Nem kell ilyen szigoruan venni. Ahány ház, annyi szokás, ebben a házban igy szokás, s csak akkor volna némi halvány jogom a tiltakozásra, ha e házban meghivott vendég volnék. De nem vagyok az; az ördög se hivott ide engem, csak éppen bejöttem egyszer reggelizni és itt ragadtam, mert igazuk van azoknak, akik hirdetik, hogy az embernek valamely országhoz, valamely megyéhez, faluhoz, családhoz, párthoz kell tartoznia, hogy fix módon el legyen helyezve az életben. Nos, az embernek egy kávéházhoz is tartoznia kell. Szükséges, hogy az ember stamm legyen valahol, mert ez különbözteti meg legjobban az állattól. Az állatnak négy lába van és azzal kimegy a legelőre, az embernek csak két láb jutott, de e kettővel kávéházba megy be. Ennek a neve: fejlődéstörténet, amely tudománynak valamennyi többi adata bizonytalan még, ez az adat azonban, melyet az imént följegyeztem, egész biztos, s nem hiszem, hogy valamikor is megdönthetővé válnék.

A Tulajdonos veszekszik alkalmazottaival, közben én ülök és irom, hogyan csinálja ezt ő, s erre egy kedves barátom azt szokta mondani:

– Magyar irók otthonukban.

Azonban egész lényegtelen, hogy mit mond az én kedves barátom, lényeges, hogy ebbe a kávéházba nemcsak én járok reggelizni, hanem egy miniszter is.

Mért irom ezt ki?

Több szempontból, melyek közül az első, hogy az utóbbi időben divattá lett lapba irni, hol tölti és mivel a miniszter az ő estéit. Nagyon helyes. A miniszter szó latinul szolgát jelent, vagy valami olyast, nevetséges volna, ha magyarra kegyelmes urnak forditanók. A cimkórság, mihelyt nem engem cimeznek, elitélendő és én még azt is sokallom, hogy a francia minisztereket Monsieur le Ministrenek szólitják. Contradictio in adjecto: Szolga Ur! Ki hallott ilyen bolondot? Sőt sokallom a minisztertől a Citoyen cimet is, amit a francia forradalom adott meg neki. Citoyen, vagyis polgártárs ur, aki olyan, mint a többi polgár. A miniszter azonban hivatalból van kirendelve, hogy szolgálja a többi polgárt, cimezni tehát csak ugy kell, ahogy az ember a szolgáit általán cimezi: a keresztnevén, ami elé vagy ezt kell tenni: hallja, vagy ezt: nézze csak. Nagyméltóságu-miniszter-ur-kegyelmes-uram helyett tehát a miniszter megszólitása igy hangzik: Hallja Sándor, vagy: Nézze csak, Móric!

S a miniszter valóban ne töltse éjszakáit sehol és senkivel, hanem menjen haza, feküdjön le és álmodjon hazája üdvéről. Csak ezt teheti, s ha nem ezt teszi, akkor könyörtelenül ki kell irni a lapba, ahogy én kiirom, hogy a miniszter itt-mellettem a kávéházi asztalnál, reggelizik. Ha ránézek: mindig megbotránkozom. Nézd csak ezt a felfuvalkodott oligarchát! Kinyitja a száját és a kanalat, amiben a tea van, a fogai felé tolja! És az arcán, e közben semmi, de semmi sem látszik abból, hogy álmodnék hazája üdvéről. Meg van ez az ember őrülve? Mit képzel ez? Itt pazalja a haza drága idejét, amelynél pedig becsesb klenódium nincsen! Hiszen minden percre szükségünk van, hogy a háborut az emberi kor legvégső határáig, Isten dicsőségére, folytathassuk. Hallja, János! nem érünk mi arra rá, hogy maga reggelizzen! Nincs nekünk arra időnk, hogy maga töltögesse éjszakáit! Tessék éjt-napot egygyé tenni, ahogy’ mondani szokás, tessék minden erejét összeszedni arra, hogy galád ellenségeinket legyőzhessük, s ha majd ez meglesz, akkor üljön asztal mellé és foglalkozzék táplálkozással, s ugyanakkor megengedheti magának azt is, hogy egy Öntől különböző nemü ember ajkait csókkal illethesse. De ha addig értesülnék ilyesmiről, el lehet készülve rá, hogy könyörtelenül lerántom önről a leplet, mert régen tul vagyunk már azon a csacsiságon, hogy ami négy fal között, zárt ajtó mögött történik, az magánügy. Hogyne! Ha én csinálom. De ha miniszter csinálja, akkor az más; én sem türöm, hogy a cselédem, a szobájában, ha belülről magára zárja az ajtót, férfi-látogatót fogadjon.

Vagy türöm?

Most már nem emlékszem rá, a háboru kicsit megzavart és kezdek nem tisztában lenni a legszimplább alapfogalmakkal. Nem baj, a többi emberek sincsenek már tisztában velük, s remélem, hosszu idő beletelik, mig helyreáll az a régi zürzavar, amely legalább ezeket az alapfogalmakat tiszteletben tartotta.

Mert hogy is állunk például a csókkal, melyet fentebb emlitettem? Azt hittem, hogy ez már rendezve van. Meglátni és megszeretni eddig is csak pillanat müve volt. Egy másik pillanat müvét képezte azonban a csók. Meglátni és megszeretni nyilvánosan is lehetett, de a csók és a nyilvánosság azelőtt nem fértek össze. Leszámitva hitvesek pályaudvaron váltott bucsu- és üdvözleti csókjait, de amiknek inkább korom-, mint csók-izük volt, s leszámitva az izléstelenségi csókot, amit, vendégek jelenlétében, gyöngéd férjek szoktak váltani feleségeikkel, persze otthon, a családi fészekben, vagy ha férj és nő meghivottak: rokoni és baráti körben. Én, aki kaján, gonosz és rosszhiszemü ember vagyok, s az emberiség legnagyobb értékeit, mint aminők Vallás, Morál, Háboru, nem tudom kellőképpen méltányolni, én, mondom, ezeket a csókokat is émelyedő szemmel néztem, de nem kivánom e romlásba magammal hurcolni még lobogni és lelkesedni tudó embertársaimat…

Az olvasó itt azt kérdi, s nem jogtalanul kérdi, hogy mi köze ennek a kávéházhoz? Csók és kávéház? Vagyok-e olyan irásmüvész, hogy e két diszparát fogalom közé hidat épithessek? Nem vagyok. Bevallom gyöngeségemet, sohasem hittem, hogy ha kávéházban elmélázom, akkor a csókról is mélaságok jutnak eszembe, bár az irodalomban a legszélesebb körü mélázás lett divatos, s egyik irótársam, a hires Méla Málé, ha délben ir, már a reggeli kávéjáról is csak eme klasszikus idézet kapcsán tud megemlékezni:

– Régi dicsőségünk, hajh, hol késel te az éji homályosságban?

(Tudom, hogy ez az idézet hamis, s eredetijében nem igy hangzik, de ez éppen jellemző erőm. Nevezett irótársam ugyanis mindig rosszul emlékszik, vagyis csupa olyan dologra emlékszik, amire nem emlékszik. De mert ebből él, én még ezt sem veszem zokon tőle…)

Vissza a kávéházba, a csókhoz!

Reggelizem. Velem szemben egy kedves és igénytelen asszonyka ül, egyedül. Egyszerre csak egy férfi érkezik, katonaruhában, mellén érmekkel. Látszik a férfin, hogy egyenesen a harctérről jön. Az asszonyka meglátja, a szeme felragyog.

– Pista! – mondja gyöngéden.

– Fiacskám! – mondja a férfi gyöngéden.

És megcsókolják egymást. Hát nem gyönyörü ez? A férfi tán évek óta küzd a becsület mezején, s a nő, a párja, a hitvese, szorongó lélekkel várja, várja haza. Itt a kávéházban várja. Itt a kávéházban látják meg egymást, több esztendei távollét után először. Itt a kávéházban ömlik el a tikkadt ajkakon sok-éves nélkülözés után a felujult mézü hitvesi csók édessége… Hát nem gyönyörü ez?

Egymás mellé ülnek és beszélgetnek. Gyenge legény vagyok én ahhoz, hogy ábrázoljam azt a kedves vágyat, amely az arcukon tükrözik, hozzám hallatszó susogásukat rekedtté teszi. S ha már a szó és a szem ellankadnak, ajkuk ismét egymás felé közeledik és csókban forr össze. Többször egymás után. Ők csinálják, én nézem. Itt, a kávéházban. Hát nem csodaszép-e ez? Hát nem volt-e érdemes a háborut megüzenni, fenntartani mindeddig, hogy ez lehetséges legyen? S nem kell-e folytatni az emberi kor legvégső határáig, Isten dicsőségére, hogy az emberek az ilyesmiről le ne szokjanak?

Ó, áldott a perc, melyben születtem! Ó, áldott a lelkem, mely még reszketni tud, mint hurja a hárfának! Ó Ember, áldott hárfa, melyen a Természet legszebb melódiáit hárfázza!

Nagyon meg vagyok hatva, kedves olvasóm… kibuggyan a könny a szememből… halkan törlöm le egy papirszalvétával.

AZONNAL JÖVÖK.

Történet a nagy háboruból.

Volt egyszer, hol nem volt még a Rákóczi-uton tul is volt egy Kerepesi-uti kereskedő, vidám, ifju legény, tele életkedvvel és üzleti fortélyokkal. Nem nagy boltja volt ennek a kereskedőnek, csak kicsi, de abban, egy-két segéddel, mindig közmegelégedésre szolgálta ki az ő publikumát. Mikor a háboru elkövetkezett, a segédek bevonultak katonáknak, főnökük nem vonult be, uj segédeket nem kapott, de mert agilis férfiu volt, ő maga állt a boltjában napestig, s ha ebédre, vagy egyéb dolgok elintézésére el kellett mennie üzletéből, egy kis táblát akasztott a bolt ajtajára. „Azonnal jövök“ – ez állt a táblán, s a derék boltos jött is mindig azonnal.

Igy élt, éldegélt, vidáman és megelégedetten, ha sorozás volt, elment a sorozásra, ha szemle volt, elment a szemlére, mig egyszer névtelenül föl nem jelentették. De följelentették, ami az emberekkel mostanában elég gyakran megtörténik. Detektiv jött el érte és vitte el oda, ahová mennie kellett. A derék kereskedő ment is a detektivvel, de kiakasztotta boltja ajtajára a táblácskát: „Azonnal jövök“. Azonban ott, ahová ment, megállapitották, hogy ő csak tévedésből nem katona, tulajdonképpen, ha jól megnézzük, igenis katona, mingyárt őrizet alá vették, mingyárt el is szállitották vidékre, ahol kiképezték, s bizonyos idő elmultával a menetszázadba is betették. Utazott a vonaton a mi barátunk, megérkezett egyik harctérre, s hamarosan még tovább is utaznia kellett; oda, ahonnan, Hamlet szerint, „nem tért meg utazó soha“. Egy gránát megölte az agilis kereskedőt…

November elsejéig csüggött boltja ajtaján a kis felirás: „Azonnal jövök“. Ha nem volna azon a pesti uccán olyan nagy éjszakai forgalom, olyan nagy világosság, talán látni lehetne éjfélkor, hogy az agilis kereskedő csakugyan jön, csukaszürkében és fehér lepedőben, s körülnéz a boltjában: rendben van-e minden, s főként, hogy ott-e még a tábla, ami megmondja, hogy itéletnapján valóban sietősen visszajön ő még.

GRAJNA.

– Halotti beszéd Greiner Jenő ujságirótársam felett, aki meghalt a háboru negyedik telén gyomorbetegségben. Tehetséges ember volt; egyéb életrajzi adatot nem tudok róla. –

Kedves Grajna bácsi, névrokonom, sőt valóságos rokonom, valahonnan, valamelyik dunántuli megyéből, ujságiró kollégám és embertársam, engedje meg, hogy a maga sirja szájánál elgondolkodjam és amit gondolok, le is irjam, bár ez épp olyan hiábavaló, mint az, hogy maga meghalt, vagy az, hogy én élek. Bocsássa meg, hogy a temetésére nem mentem el, de maga sem volt ott, hiszen maga józan és hidegszemü ember volt, Grajnám, maga tudja, vagy tudná, ha még élne, hogy a sovány, szürkefejü tetemhez, amit a most nagyon hideg sirba sülyesztettek, magának épp oly kevés köze van, mint nekem, s hogy a maga lényéből több van bennem, mikor e sorokat irom, több, minden kártyapartnerében, aki sajnálja, hogy nem játszhatik magával kaszinót, több az ujságok tizenkétsoros siratójában, mint abban a koporsóban, amit nyilván a Jókai-lepellel takartak le és, nyilván, nagyon szépen elbucsuztattak.

Nem vagyok meghatva, Grajnám, ne csufoljon ki, tényleg nem vagyok meghatva, mert a halál sohasem megható, legföljebb a körülményei lehetnek azok. Mi érzelmes lehet a pontban, vagy a vonásban, ami a mondat után kerül? A mondat maga, vagy a vége, az elhalkulása lehet megható, de az, hogy a mondat nincs tovább, – hát nincs, nincsenek végtelen mondatok, s a mondat akkor is véget ér, ha sem pontot, sem vonalat nem tesznek utána. Maga ezt épp ugy tudta, mint én; talán közös vérünk adta azt a sok közös gondolatot, amiket én magában sejtettem és megbecsültem, bár az élet mindig sürgős és sietős, vagy fáradt és petyhüdt lévén, tizenöt év alatt egyetlenegyszer sem volt időm rá, hogy ezt magának megmondjam, de nem baj, maga ugy is napirendre tért volna az én érzéseim fölött, mert maga azt is tudta, hogy az érzések sem jelentenek semmit, egyáltalában semmi sincs, ami valamit jelentene. A tizenöt év kevés volt ahhoz, hogy mi ketten, akik cinikus tüskeburokban éltünk egymás mellett, közeledjünk egymáshoz, vagy megnyiljunk egymásnak. S ha ez megtörtént volna, akkor sem változtatna a helyzeten: maga, Grajnám, meghalt és nem hallja, mit beszélek és én élek és a többiek, akik szintén élnek, azok sem hallják meg, ha mondok valamit.

Ó Grajna bácsi, ötvenhárom évet élt, mint a lapokból látom és az abszolut ujságiró életet élvén, most, a hantdübörgés után, kérdem: élt-e ötvenhárom percet? Tizenöt év óta látom a maga furcsa, szürkefejü, kicsit görnyedthátu alakját közöttünk és láttam, hogy semmit, de semmit e világon nem akar. Nem voltak vágyai és nem voltak céljai s ha voltak, tudta róluk, hogy nem érdemes fáradni értük, hát lemondott róluk és ugy élt, hogy a másnapba soha bele nem nézett. Sokszor beszélgettünk és nem emlékszem rá, hogy beszélgetéseinkben egyetlenegyszer előfordult volna ez a szó, hogy holnap. Maga tudta, hogy nincs holnap és nincs tegnap, csak ma van s aki a tegnapra mereng vagy a holnapra álmodik, a mát is kicsusztatja maga alól s azt az egy napot is elveszti, ami rendelkezésünkre áll. Viszont maga ezzel az egy nappal sem törődött, mert azt is tudta, hogy ez az egy nap is bizonytalanul mosódik a tegnapba és a holnapba s az ember létének legpozitivabb pillanata tán az, amikor krétával fölirja a vonást, mert megnyerte a kaszinó partit, vagy felrajzolja a gömbölyü bummedlit, mert elvesztette. Mit nyerünk és mit vesztünk, Grajna bácsi? Semmit, ugy-e, csak vonásokat és bummedlikat, amik szintén hiábavalók, mert jön a spongya s letörli őket.

Maga mindent tudott, Grajna bácsi, igazán jól tájékozott volt az élet adataiban, de mindig láttam, hogy nem törődik ezekkel az adatokkal. Az ujságiráshoz illik tudni minden dolgokat, de ha nem tudják őket, ami szintén szokás, akkor sem történik katasztrófa. Maga felvilágositotta az embereket, ha nem jól tudtak valamit, de aztán, ha nem hajlottak a helyesebb adatra, nem erőlködött, kurtán befejezte a vitát, megmondta az illetőnek, hogy szamár, de aztán nem bánta, hogy a szamár továbbra is szamár marad. Mert, magának volt igaza, Grajnám, ha maga bánta volna: akkor is az maradt volna az illető. Szeretett vitázni velem és másokkal, de inkább a vita kedvéért, mert a vita, amig tart, pozitiv valami, ellenben az igazság – hogy van-e nincs-e, s ha van, akkor milyen: ki tudná megmondani. Mégis maga kedvelte az igazságot, föl is emlitette sokszor, de azt hiszem, nevetett volna azon az emberen, aki az igazságért meg akar halni. Maga tudta, hogy az ember élete céltalan, nem lehet tehát az embernek halála számára sem célokat kitüznie. A hazugságot nem állta, meghallgatni nem szerette, de elment mellette, legföljebb a véleményét mondva meg róla, azonban a hazugságot is csak tudomásul vette.

Maga nem élt jól, nem is akart jól élni, tudván, hogy a jólélésért való fáradozás teszi ki aztán azt, hogy az ember rosszul élt. Maga szegénységben halt meg, mert nem is igyekezett soha valamit szerezni. Egyenesen ment az iránytalan pályán. Az ujságirásén, melyen, aki tisztesen szerez, csak ellenségeket szerezhet. Maga lemondott a szerzésnek erről a feléről is. Grajnám, ugy néztem, hogy magának annyira nem volt semmije, hogy még ellenségei sem voltak. S mert barátai az embernek nem is lehetnek, én, aki most, mint számvizsgáló, nézegetem a maga életének számadását, megadom a felmentvényt és elcsodálkozom azon, hogy mégis volt valamije, gyomorbaja volt s lám nem kell hogy bármije is legyen az embernek: mert ez az egyetlen tulajdona megölte magát.

Maga érdeklődött is, Grajnám, tudom, hogy minden érdekelte, állandóan körültekintett a világban, hogy magának és másoknak be tudjon számolni mindenről. De minden egyformán érdekelte, vagy igy is lehet mondani: voltaképpen semmi sem érdekelte. Nem épitett magából hidakat a világ felé, mert tudta, hogy nincs hiábavalóbb hidépitő munka. Az ember, a központi pillér, beomlik és a legszebb hidak összedőlnek, még akkor is, ha a világ megcsodálta őket, hát még: ha senki sem törődött velük! Gyanakszom, hogy maga azt is tudta, hogy ezeken a hidakon senki gondolatai nem járhatnak, csak azé, aki felépitette őket. Maga csak mozgott a világban és nem láttam, hogy köze lett volna hozzá. Maga nem hatott a világra, de a világot sem engedte magára hatni. Maga azok közé a kevesek közé tartozott, legalább én ugy néztem, akiknek mindegy, hogy most élnek-e, vagy hogy ötszáz vagy ezer év előtt éltek. Megint csak ne nevessen ki: ez nem valamely misztikus gondolat, hanem egyszerüen ezt jelenti: Vannak emberek, akikben egy életen át sajog, hogy nem előbb, vagy nem utóbb születtek. Akkor, ugy érzik, jobban érezték volna magukat. Vannak olyanok, akik csak éppen abban az életben vannak jól elhelyezve, amelyben élnek, viszont néhányan, akik az Egyforma Ember komorságát és közönyét hordozzák magukban, s akik tudják, hogy az élet mindig ugyanaz és ugyanannyi csak (körülbelül semmilyen és semennyi), s hogy mindegy, hogy ezt a részét ki mikor kapja ki, a csontváz öt kézbütykében igy is, ugy is semmi sem marad. Maga ezt is mintha tudta volna, Grajnám, és nekem, miközben küzködtem másokkal és vivódtam magammal, e tizenöt év alatt mindig jól esett, ha a maga nemváltozó alakját láttam magam előtt fölmerülni.

– Ime, – mondtam – nincs baj. Ha az ember lemond a mozgalmasságról, amely ugyis csak járás-helyben, akkor minden rendbejön, visszaülhet Grajna mellé és nyugodtan elélhet mindhalála napjáig, mert folyton láthatja, hogy még csak nem is mindegy minden, hanem még annál is kevesebb.

És ebben most már nincs változás. Hiába halt meg, Grajna bácsi, én ezentul is visszatérek magához, vagy ahhoz az emberhez legalább, akit én a maga szürke sürü szemöldöke mögé képzeltem. Aki, lehet, egészen más volt, mint amilyennek én láttam, s mint amilyennek itt ábrázolni próbáltam. De maga, Grajnám, nyilván ezért sem haragszik, maga, ahogy én összeállitottam magát magamnak, biztosan azt is tudta, hogy a világ és az emberek nem olyanok, amilyenek, hanem csak olyanok, amilyeneknek látom őket. Tehát nagyon-nagyon sokfélék, mert hiszen nagyon sokan nézik őket. Lehet, hogy ott, ahol én józan közönyt láttam, ott sirt és jajongott az elnyomott élet, fuldoklott a lázongó igazságszeretet, hörgött a vágy és az akarat.

De ha igy lett volna, akkor sem esett semmi rettentő. Emlékszik, Grajna bácsi, a szerkesztői üzenetek refrénjére: ‚Közölhetetlen.‘ Maga tudja, hogy ez általában az emberekre vonatkozik. Egyik ember a másikkal közölhetetlen. Ezt még nem tudják az emberek és kétségbeesett erőfeszitéseket tesznek: szerelem, irodalom, háboru ezeknek az erőlködéseknek a nevük, amik, sok tizezer év óta, egyetlenegy embernek a héját sem tudták feltörni a másik ember számára.

Igy eshetett meg, hogy talán másképp ábrázoltam magát, mint amilyen lehetett. Akkor, mielőtt elbucsuznám magától, bocsánatot kérek, vagy csak kérnék, ha volna kitől. De nincs, Grajnám, maga tudta, hogy nincs. Millió év a világ és mi nem találkozhatunk többé! Hiszen az élők sem találkoznak egymással, még akkor sem, amikor azt hiszik, hogy együtt vannak és egymásban élnek. Isten megáldja, Grajnám; magának nincs szüksége rá, engedje meg, hogy magamnak kivánjam, ami magának már fölösleges: Nyugodjam békével.

A KÖPÖNYEG.

A villamosban, este tizenegykor, a nyugati előtt. Fáradt emberek ülnek a padokon, fáradtak és közömbösek; egész nap izgultak és érdeklődtek, most megy kiki haza, hogy a párnára tegye a fejét, aludjon és álmodjék arról, mi volt tegnap, mi lesz holnap, vagy holnapután, vagy mégazután, mert sok nap van, az élet hosszu és hosszadalmas. Mielőtt a kocsi elindulna, még egy baka is fölszáll, botra támaszkodva megy végig a kocsin, leül a sarokba és külön gonddal helyezi el a lábát. Sebesült. Nini: egy barna köpönyeg van rajta, barna, nem csukaszürke, nem két sor gombbal, hanem csak egygyel, a közepén. Barna köpönyeg… Ó, hiszen ez a köpönyeg orosz katona köpönyege! A baka ül a helyén, de nem nyugodtan ül, mint a többiek, hanem izgatottan; meg-megmozdul és tekintete ide-odafut… a kocsiban. Szeretné, ha tudnák… ha tudnák, hogy a köpönyeg orosz, nem az ő köpönyege, hanem az ellenségé. Istenem, a lábán a sebe, az ő sebe, és a hátán a köpönyeg, az orosz katona köpönyege. Messze kellett azért elmenni és sokat kellett elviselni. Marsolni egész nap, feküdni a földbe vájt takarásban, szoritani és elsütni a puskát, hallgatni, hogy’ fütyül a golyó a sánc fölött, hogy’ pukkan szét a shrapnell, hogy’ nyög a szomszéd, talán utolsót; aztán előre kellett futni, bajonét a puskán, rohanni a szántáson át, arra, ahonnan még egyre lő az ellenség, a szomszéd elbukik, mintha megbotlott volna, a másik szomszéd is… aztán az ellenség felugrál és fut hátrafelé, fut, fut, lövünk utána, már ottvagyunk, ahol az imént ő feküdt, a felásott puha földben… az ellenség már messzejár, már ujra ledobban a földre és leássa magát és tüzel… és az én katonám, aki itt ül a villamos sarkában, most, ott, az orosz árokban kapja a golyót és odaesik az orosz halottak mellé. Csak igy lehet orosz köpönyeghez jutni. A bakának. Én vehetek itthon valakitől, de a bakának el kellett menni érte az orosz halottak közé. És mégse tudja mindenki, hogy ez igy volt, hogy ez a köpönyeg ezt beszéli. Gyerekek, nézzétek már a köpönyegemet, hiszen azért véreztem, hogy nézzétek és hogy elmondhassam, mit jelent ez a köpönyeg. Barátaim, urak, emberek, ne izéljetek, nem hiuság, de hát igazán… ha az ember elmegy egy ilyen köpönyegért, oda, na, igen messzi… és ugy is történhetett volna, hogy most nem én ülök itt annak a köpönyegében, hanem az utazik a moszkvai villamoson az én köpönyegemben… hát látjátok, mert az is lehetséges; de elhoztam a köpönyeget, rajtam van és ti milyen tudós emberek vagytok, mindenféle ujságokat meg könyveket olvastok és nem tudjátok, hogy micsoda köpönyeg ez a köpönyeg?

De csak én nézem a köpönyeget, a másik sarokból; a baka nem látja, hogy nézem. A kalauz elmegy előtte, látszik a baka arcán, hogy azt várja tőle, hogy nem ismer rá a barna köpönyeg miatt, azt mondja neki, hogy nem katona, váltson jegyet… és akkor meg lehet mondani, hogy nono, azért mert ez a köpönyeg orosz katona köpönyege… azért még katona ám az ember, vagy hogy éppen azért katona. De a kalauz egy szót se szól, odébb megy, rendes köpönyegnek tartja a köpönyeget és azt mondja:

– Oktogon-tér!

Csak ezt. Nem, mondja: ejnye vitéz ur, hát elvette tüle, attul a fene orosztul? Nem, mondja, hanem csak ezt mondja:

– Oktogon-tér!

És mert Oktogon-tér, le kell szállnom, de előbb széles mozdulattal visszaintek a baka felé, rámutatok a köpönyegre és mondom:

– Orosz, mi?

A bakának megsugarasodik az arca, a száját kitátja a boldogságtól, mondani akar valamit, de hirtelen nem tudja, hogy mit kellene. Leszállok és a gyalogjáróról visszanézek a kocsiba.

Mindenki a köpönyeget nézi. A baka felhajtja a köpönyeg gallérját. Piros paroli van a galléron, két piros stráfocska a barna orosz köpönyegen.

KALANDOK EGY FORINTTAL.

1. Mikor nincs.

Baktatok az éjszakában, szomoruan, az orrom után. Egy autó nagyot töffen az uton, erre felkapom a fejemet és, négy lépésre magam előtt, egy embert veszek észre. Valamikor jó sora volt, aztán nem volt jó sora, aztán elzüllött, rongyos lett, apró csalásokat követett el, talán lopott is… Nem tudom, nem emlékszem rá, nem szivesen jegyzem meg ezeket az adatokat. Évenként egyszer-kétszer találkozom vele, olyankor megszólit, valami hosszu történetet ad elő, ami sohasem igaz, de ami, nagyon helyesen, azzal végződik, hogy valamely kis pénzösszegre volna szüksége. Én mindig készen tartom a forintot és szeretném megmondani, hogy a történetet ne mondja el, nem azért, mert ugy sem igaz, hanem mert a forintot ugyis átadom, tehát – voltaképpen – ingyen hazudott és ingyen alázta meg magát, amire nincs szükség, hiszen a lényeg az, hogy neki kell a forint: az igazán igaz. De ha szólnék neki, akkor megsérteném vele, mert ugy tünnék fel, mintha nem érdeklődném a sorsa iránt s a lecsuszott emberek csak másodsorban akarnak segitséget, elsősorban azt akarják, hogy érdeklődjünk a sorsuk iránt. Milyen bolondság! De valószinüleg az emberi természetben gyökerező.

Most is nyulok már a zsebembe, hogy kivegyem a forintot, s abban a pillanatban kiveri a tüz az arcomat és elkezdem rosszul érezni magamat. Nincs nálam forint, nincs nálam egyetlen krajcár sem; a pénzemet otthon felejtettem az asztalomon.

Az én emberem, noha előttem megy, észrevesz már, és látom, hogyan lassitja a lépését, hogy én utolérjem és ő megszólithasson. Halk lépéssel maradok el tőle és átmegyek az ucca másik oldalára, mert világos, hogy most nem szabad találkoznom vele. Ő elmondaná azt a históriát és én azt felelném rá, hogy, kérem, megbocsásson, nincs nálam pénz. Elhiheti-e? Nem. Mert husz eset közül tizenkilencben ezt felelik neki a többi emberek, és pedig olyankor, amikor van náluk pénz. Ezt a feleletet hát ő már ismeri és tudja, hogy csak kibuvó.

Igen, igen, átmegyek a másik oldalra, de ahogy aggódva visszanézek: látom, hogy ő is átjött, vagyis okvetlen meg akar fogni, okvetlen meg akarja szerezni a forintját. Biztosan nagyon kell neki. De ha nincs nálam! Befordulok a körut egy egészen sötét mellékuccájába, és mikor ott az első sarkot elérem, még egyszer befordulok és elkezdek szaladni, ahogy csak tudok.

Zihálva futok, nehézkesen, elszoktam már a futástól, de muszáj futnom. Miért? Nehogy ő meglássa, hogy futok. Vagyis, mire ő arra a sarokra ér, én már eltünjek az utcából. Ha látja, hogy futok, akkor nagyon-nagyon megbántottam vele, hiszen az, hogy a másik oldalra átmentem, hogy befordultam a kis-uccába: lehet véletlen is. De hogy futok, felnőtt ember, éjszaka, az uccán futok, ez már nem véletlen: biztos hogy ő előle futok…

A fordulók következtében ujra kint vagyok a köruton, a szivem kalapál, a halántékom lüktet, a szemem zölden karikázik. Hátha mégis látta, hogy futok; akkor nagyon elszégyelte magát. És nem kiméltem meg a rossz érzéstől, amitől pedig meg akartam kimélni, hisz ha találkozom vele és megmondom, hogy nincs nálam pénz, s ő nem hiszi el, akkor ugyanazt érzi, amit most érez, amikor látja, hogy szököm előle. És ezt az egészet nem lehet neki elmagyarázni, mert tul szavakon és tul érzéseken: neki kell a forint, és én nem adom a forintot. Tehát neki van igaza. Nekem kötelességem a forintot magamnál hordani, nem magam miatt, nekem nincs szükségem rá, nincs, mert van forintom, de ő miatta, neki kell, mert neki nincs. Jogom van a magam forintját otthon felejteni, de nincs jogom az övét.

Milyen komplikált dolog ez és milyen nagyon szomoru!

2. Mikor van.

Kenyerem felét már megettem, de még nem láttam tolvajt szemtől-szembe és nem láttam még, hogyan lopnak. Tegnap azonban a véletlen pótolta e hiányosságát tapasztalatomnak.

Az uccán találtam egy üres, fekete bőrerszényt és betettem a felsőkabátom külső zsebébe. Aztán, bent a villamosban, miközben az összehajtogatott ujságot kotorásztam elő a zsebemből, kezembe került az erszény. Megnéztem, visszatettem. Két sarokkal odébb a mellettem ülő fiatalember (nagyon csinos, jóformáju fiu volt) belenyult először a saját zsebébe, onnan rekognoszkálta az én zsebemet, s mert ugy látszott, hogy nem figyelek oda – de odafigyeltem, nem érdekelt az olvasmány – belenyult az én zsebembe és kihalászta a fekete erszényt. Nagyon ügyesen. Ha valóban olvastam volna, aligha veszem észre. Az erszényt elhelyezte a saját zsebében, de a nadrágja zsebében. Ez az egész procedura ugy egy sarkot vett igénybe. Még egy sarkot nyugodtan ült mellettem, aztán leszállt. Én is utána. Ment be a mellékuccába, meg akarta nézni, mi van az erszényben. Már nyult is a nadrágzsebébe. Közben én hátulról megszólitottam:

– Nagy csacsi maga.

– Kérem…? – mondta ő, a tolvaj.

– Nincs semmi abban az erszényben.

– Melyikben? – kérdezte ő már némi szemtelenséggel, mert látnivaló volt, hogy rám ismert.

– Abban, amelyiket maga ellopott tőlem.

– Kérem, én nem loptam – felelte elég bizonytalanul.

– Ahogy vesszük. Amennyiben a zsebembe nyult érte és onnan kivette az erszényt, annyiban ellopta; de amennyiben az erszény nem volt az enyém és semmi sincs benne: annyiban nem lopta el.

A tolvaj ránditott egyet a testén, mint aki futni akar.

– Ugyan ne fusson – mondtam neki. – Látja hogy nem akarok semmi rosszat.

– Nagyságos ur… Én igazán…

– Hagyja már. Mondja, jól megy maguknak?

Nézett rám, hogy hátha mégse lehet erre a kérdésre felelni. Hátha civilbiztos vagyok. De aztán felelt:

– A fenét megy jól, nagyságos ur. Hát hiszen tetszik látni. Ilyen jól öltözött uri ember… és mégis üres az erszény…

– Na igen, mert nem az enyém – védekeztem én.

Erre nem felelt. Látszott, hogy most már nem is hiszi, hogy valami sok pénz lehetne nálam. Megnyugtattam:

– Nem hordom erszényben a pénzemet. Csak ugy a zsebemben van. Biztosan a magáé is.

– Persze.

– És nem érezte, hogy az erszény üres? Hiszen kitapogatta.

– Éppen az a jó erszény, nagyságos ur, amibe nincs aprópénz. Abban összehajtogatott papirpénz lehet. Sok is.

Kivette az erszényt – most már bátran – és nézegette. Silány jószág volt. Nyultam feléje, visszaadta. Erre egy papirforintot tettem bele és ugy nyujtottam át a tolvaj urnak. Örült neki.

– Nekem tetszik adni?

– Magának. Mert különben hiába dolgozott.

– Köszönöm – mondta és aztán, egy kis idő mulva, miközben az Almássy-térre értünk, megszólalt:

– Nagyságos ur, mért nem tetszik mondani, hogy ne lopjak?

– Mért mondanám? – feleltem én. – Ha egyszer az a foglalkozása. Szegény embertől ugyse lop, mi?

– Ó, mit tetszik gondolni!

– Hát akkor csak tessék, fiam, lopjon tovább.

– Ezt tetszik mondani?

– Ezt. Kevés haszna van a világnak abból, ha én most magát, egyetlent, lebeszélem.

– Igaz – mondta a tolvajom.

– Isten vele – bucsuztam tőle és nyujtottam a kezemet. Ez nagyon tetszett neki.

Kezet fogtunk és ugy váltunk el.

Mikor visszanéztem, láttam, hogy nézi az erszényt, hátha mégis van benne összehajtott papirpénz, azon a forinton kivül is.

De azt már én is megnéztem, nagyon jól, mikor az erszényt találtam.

MÁS.

Hallottam elvi jelentőségü vitában, vagy olvastam vastag könyvben, már nem tudom, hogy az a jó müvész, aki mindig mást csinál, mint a többiek. Kapitány urnak jelentem alásan, én most jó müvész vagyok, mert én egészen mást csinálok, mint a többi müvészek. Én egy kedves kis tót falu elemista gyerekeinek a dolgozatait, házi dolgozatait, krajcáros füzetbe irt házi dolgozatait olvasom.

A kandallóban illatos bükkfa-hasábok pattognak, igen, igen, igy van, pattognak, ha nem is a kandallóban, hanem a kályhában, s ha nem is bükkfa az a fa, ami pattog, hanem valami másféle fa, azért mégis illatos, füst-illata van és jó meleget ád, amire nekem nagy szükségem van, mert nyaralok és ilyenkor elkél a fütött szoba a szegény embernek. Milyen szép is: télen meleg, nyáron hideg vidéken élni, másképp mint a többiek, nem kétlábon, hanem tótágast állva. És nem lapot olvasni, hanem III. oszt. tan.-ok dolgozatait és a háboruról nem hallani.

Tehát olvassunk.

Feladat.

1. Mi tetszett eddig legjobban a háboru eseményeiből?

Nekem legjobban tetszik, hogy a magyarok és a németek elfoglalták Szerbiát és Belgiát és hogy a magyarok és németek közkatonák és Isten segitségével harcolnak.

2. Mért van most háboru?

Háboru azért van most, mert az angol irigy volt, sok magyar földet akart hóditani és a magyarok nem hagyták magukat. És azért is, mert az emberek már nagyon rosszak voltak és Isten nem akart többet türni.

3. Most, hogy háboru van, mit szeretnétek legjobban tenni?

Most, hogy háboru van, leginkább szeretnék imádkozni, hogy az Ur Isten adjon már békét és hogy a magyar katonák hóditsanak meg mindent és hogy a magyar királynak ne kelljen sok pénzt fizetni.

4. Tettetek-e már valamit a katonákért?

Én adtam a katonáknak egy almát.

5. Jó, vagy rossz a háboru?

A háboru rossz, mert sok katonának nem lesz se keze, se lába, se orra, és jó, mert sok rossz ember megjavul.

6. Kinek jó a háboru és kinek rossz?

A háboru annak jó, akinek van mit eladni, mert az most meggazdagodik, és annak rossz, akinek nincs pénze, mert nem kap ennivalót. És annak jó, aki nincs a harctéren, és annak rossz, aki a harctéren van.

7. Mit éreztek, ha a háborura gondoltok?

Ha a háborura gondolunk, nagy szomoruságot érezünk.

8. Hogy fog végződni a háboru?

A háboru békével fog végződni.

9. Mit gondoltok, idejön-e az ellenség?

Az ellenség nem jön ide, mert az én bátyám nem engedi.

10. Mit tennétek, ha az ellenség idejönne?

Ha az ellenség idejönne, fognék egy seprüt és megverném.

11. Van-e valakitek a háboruban?

A mama testvére is a háboruban van. Először volt Iglón, aztán ment Lembergbe, Lembergből Budapestre, Budapestről Rózsahegyre, Rózsahegyről Kassára, Kassáról a tüzbe. Cime: Feldpost 54.

12. Ki a leghiresebb ember a háboruban?

A háboruban a leghiresebb ember a magyar ember. Hiresek még Hindenburg és Vilmos császár és a magyar király is hires.

Nincs tovább. Aki nem akar hallani a háboruról, bujjon el egy kis faluban és olvasson elemi iskolai dolgozatokat. És ha nincs elég gondolkodni valója, gondolkodjék el a kérdéseken, amik e dolgozatokban állanak. Hogy mért van háboru? És hogy jó-e, vagy rossz-e a háboru?

A kandallóban illatos bükkfa-hasábok pattognak.

Gondolkodom. Szünet. Majd ha kigondoltam valamit, jelentkezem.

SZALADJ, EGYLÁBU!

Ezt Bécsben láttam. Bécs városában, melyet a világ legszebb városának tartok, s a legjobb eleven bizonyitéknak arra, hogy bármit hirdetnek államférfiak, társadalombölcselők, fejlődéstörténeti elmélkedők és az emberi gondolkodás egyéb többi szomoru szegénylegényei, a háboru igenis nem való az embernek, s lehet, hogy nem tudjuk, mire született a föld legbizonytalanabb állata, az ember, de arra, hogy háborut viseljen, a legbiztosabban nem született. Nincs sivárabb háborus világváros Bécsnél, s az a sötétség, szenny, nyomoruság és koldus-alázat, amit a háboru, Istennek hála, legpozitivabb eredmény gyanánt létrehozott, ugy elüt ettől a világszép várostól, vagy lesir róla.

(A cenzura itt 4 sort törölt.)

Budapest,
szivem szerelme, a dunamelléki Newyork, vagy Csikágó, vagy ahogy parancsolják, Budapest, mely a háboru előtt is förtelmesen piszkos, szük, kényelmetlen, kevert és elrontott cigánysátor volt, ma csak néhány fokkal olyanabb, s ahogy’ Budapest azelőtt nem volt semmire való, tehát mindenre való is volt, akképpen most is birja, sőt ragyogóan birja a háborut. Kiéli magát benne, nagyszerü ürügyet talált arra, hogy mindazokat a gyalázatos tulajdonságait, amik már békeidőben megvoltak keblében, fejlessze, fokozza, a tökéletességig vigye. Ha van szive ennek a városnak: most kétszer olyan gyorsan ver az örömtől, mert most, a háborura való hivatkozással, olyan szutykos, olyan rendetlen, olyan rongyos, olyan sötét, olyan galád lehet, amilyen már évekkel ezelőtt szeretett volna lenni. Most lehet, most az; nem is hiszem, hogy ki engedi piszkálni magát belőle, még akkor is, ha majd a szélrózsa minden irányában megkötik a békét, s rátérnek arra, hogy évtizedek munkájával rendbehozzák mindazt az utálatot, amit eme dicsőséges egy-két év alatt nem lett volna okvetlen muszáj feldönteni kaján örvendezéssel. De ha egyszer az ember arra született, hogy büszkén megfujja a hadikürtöt,

(A cenzura itt 2 sort törölt.)

Mindamellett Bécsben láttam ezt, nem Budapesten, mert a háboru és amit a háboru ad, mindenütt egyforma, csak ahogy’ a háborut birják és ahogy’ a következményeit fogadják, abban van eltérés a föld tájai, városai és emberei közt. Valamelyik zöld terecske mellett történt, a Schwarzenberg-Platz táján, de nem tudom megmondani, hogy hol, mert sem időm, sem kedvem nem volt megnézni, hogy hol vagyok. Csak azt éreztem, hogy 1917-ben vagyok, a háboru negyedik esztendejében, abban a világban, amely nem akasztja fel magát a szégyentől, s amely… Ne cifrázzuk. Ezt láttam:

Egy fiatalember, egy lábon és két mankón állt a tér sarkán. Nem is volt rosszul öltözve, nem is volt egyébként nyomorék külseje, csak éppen egy lába volt neki, a másik lába tőbül levágva, s a nadrágszár, ami ezt a lábcsonkot fedte, szépen, rendesen vissza volt hajtva és feltürve. Látnivaló volt, hogy a fiatalember garderóbja azelőtt nem egylábu nadrágokra volt berendezve, ahogy nem is hiszem, hogy bármelyik kiváló államférfi meg tudna győzni arról, hogy az ember, a kétlábu, arra való volna, hogy ha éppen ugy fordul, hát egy lába legyen. Egy lába és két mankója.

A fiatalember mellett rendőr állt, akinek két lába volt, s aki be akarta vinni az egylábu fiatalembert. Be, a rendőrszobára, hogy ott igazoltassa. A fiatalember, az egylábu, ugy érezhette, hogy ő már végleg és mindörökre igazolva van. Ott hordozza az igazolványát az üres nadrágja szárában, nemcsak a rendőrszobáig, de a koporsóig, sőt az itéletnapi trombitaszóig ott. De a rendőr, akinek két lába volt, nem érezte ezt. Ragaszkodott ahhoz, hogy az egylábu fiatalember vele menjen. Még csak azt sem lehetne mondani, hogy a rendőr udvariatlan lett volna. Nem. Előbb gyalog, majd villamoson, utóbb bérkocsin akarta bevinni az egylábut, aki sem bérkocsin, sem villamoson, sem gyalog nem akart bemenni. Keveselte az egy lábát ahhoz, hogy annak az utjai a rendőrszoba felé vezessenek. Hogy mit követett el az egylábu, nem tudom megmondani, senki sem tudta azok közül, akik a jelenetet nézték, sőt a rendőr sem tudta, mert az összes kérdésekre, amik ebben az irányban felmerültek, kitérő, noha nem udvariatlan választ adott. De helyesen jegyezte meg egy cilinderes ur, aki jelenvolt a jelenvoltak között:

– Nyilván elkövetett valamit, ha a rendőr annyira be akarja vinni.

Nyilván. Ez nagyon egyszerü. Én is igy gondoltam:

– Ennek a fiatalembernek egy lába van. Nyilván levágták a másikat.

Nyilván. Ez is nagyon egyszerü.

De a fiatalember még sem akart bemenni, belemakacsodott abba a gondolatba, hogy nem megy be, s ezt indulattól sápadt arccal, ha nem is hangosan, de határozottan kijelentette.

A rendőr azonban, akinek két lába volt, karon fogta a fiatalembert, akinek egy lába volt és elkezdte vezetni. Az egylábu vonakodott ugyan, de ment. A nézők szétoszoltak, mert a dolog most már rendben volt. A dolgok rendbejönnek. A háborut is megüzenték és aztán rendbe jött. Csak én maradtam ott a tér sarkán, megkövesedve és néztem a kétlábu rendőrt, aki beviszi az egylábu ifjut.

Akkor láttam ezt. Bécsben láttam, 1917-ben, október havában. Szürke őszi napon.

Az egylábu fiatalember kitépte magát és futni kezdett a rendőr elől. Két mankóval futott és egy lábbal. A két mankó párhuzamosan rakta előre, s az egylába ilyenkor hátramaradt, aztán az egyláb ugrott előre, és a két párhuzamos mankó maradt hátra. És a csonka test ennek következtében valami furcsa hintázó mozgást végzett. Olyan volt ez a hinta, mint… Iszonyu volt ez a hinta. Hinta, hinta, gyerekjáték. Két hintáslegény huzta jobbról balról a kötelet.

Az egyik oldalról talán Poincaré, a másikról talán Tisza István. Vagy az egyik oldalról Lloyd George, a másikról Bethmann-Hollweg… Nem jól láttam.

Világ, világ, kusza és érthetetlen világ! Én láttam és nem folyt ki a szemem! És mások is látták és nem vakultak meg tőle! Szaladt az egylábu ember a kétlábu elől. Szaladt, hogy elfusson előle, szaladt, hogy a másik utól ne érje. Azért szaladt.

Én a szivemben rekedten orditottam:

– Szaladj, egylábu! Valami rendjük csak kell, hogy legyen minden dolgoknak. Hát most ez a dolgok rendje. Az iró ir, a kutya ugat, a puska lő, az egylábu szalad. Azért vágták le az egyik lábadat, hogy annál jobban szaladhass! Hogy megkönnyitsék a tested sulyát és egyszerüsitsék a mozgásaidat. Most vagy csak abban az állapotban, hogy résztvehess a mi nagyszerü olimpiádunkon, amit halottak, kórságosak, csonkák és őrültek tartanak meg, mindennap, mindenki szeme láttára. Szaladj csak, egylábu! Te leszel a mi futóbajnokunk. A diszkoszvetőnk az lesz, akinek a karját vágtuk le, nemes fajunkat az fogja fenntartani, akinek a két combja közé csapott a gránát. Itt már megvan a gyönyörü munkabeosztás. Aki ennél szebbet, jobbat tud, azt falhoz kell szögelni. Szaladj csak egylábu! Ugy se szaladhatsz ki ebből az uj világból, amit olyan csodálatosan szép áldozatokkal hoztunk létre a magunk számára. Ne félj, hogy utól nem érünk. Azért vágtuk le az egyik lábadat, hogy utólérhessünk. Azelőtt elfuthattál előlünk, s ez kényelmetlen volt, most biztositottunk téged magunknak. Megszeliditettünk és kezessé tettünk, azzal, hogy lábatlanná alakitottunk. Ne félj, hogy elszaladsz, ne félj, mi sem félünk! Kinek a fejét, kinek a lábát fürészeltük le, hogy elintézzük a fenforgó kérdéseket. Most elintéztük őket, s nem is lesz semmi bajunk velük. Most a törvény igazán utól fogja már érni a bünöst. E célból operálta le a bünös egyik lábát. És, ha kell, le fogja operálni a másikat is, mert a fő az, hogy a törvény a bünöst utólérje. És ha nem bünös? Nem baj! Jobb azért levágni a lábát, mert lehet még bünös belőle. Hát nem pompás-e, hogy igy tudsz szaladni az egylábaddal? Fujd fel a tüdőd, feszitsd az izmod, szaladj egylábu! Át a kis téren, át a ködön, át a felhőn, át a csillagokon. Szaladj az Istenig, egylábu és jelentsd neki, hogy onnan jössz, ahol káprázatosan fejlődik az ember. Négylábuból kétlábu, kétlábuból egylábu lett, de vannak már lábatlan példányai is, ám azért nincs üzemzavar, mert a kétlábu utóléri az egylábut, s az egylábu hosszakkal veri a lábatlant. Nincs üzemzavar, a világ teteje nem dől be és a léleknek nincs gyomra, amely émelyegve kiköpje önmagát.

*

Az egylábu messze-messze futott. Legalább negyven lépésnyire. A rendőr csak ment utána, mert két lábon egyelőre mégis könnyebb a helyváltoztatás, mint egyen. Bent, a kis zöld terecskén, a bokrok közt, ahol már senkisem látta, csak én, aki siettem utánuk, az egylábu megadta magát. Zihálva tántorodott a rendőr két karja közé. Az arca sárga volt a kétségbeeséstől, csapzott haja alól, melyről futás közben leröpült a kalap, csatakzott a verejték.

A rendőr csak tartotta két karja közt az egylábut. És nem tudott magával mit kezdeni. Most már mintha érezte volna a különbséget maga és a másik közt, az egy lábnyi, de százezer angol mérföldnél nagyobb különbséget. Leültette az egylábut a padra, visszament a kalapjáért, fölvette a földről, odavitte az egylábuhoz, kihuzta a keszkenőjét és letörölte a verejtéket az egylábu arcáról. És a tenyerével megsimogatta az egylábu fejét, hogy kuszált haját rendbefésülje. Majd körülnézett és várt egy pillanatig. Nem tudta, mit cselekedjék. Aztán tudta. Kiment a térről, befordult egy mellékuccába és eltünt. Otthagyta az egylábut, aki lecsüggedt fejjel, kifordult szemmel nézett utána.

*

Én még bizom az emberiségben.

BÉRKOCSISOK.

A találkozás köztük ugy történt, hogy Ők elmentek Hozzá, a Miniszterhez elmentek, mint állampolgárok és mint bérkocsisok és megmondták Neki, hogy a fuvardijat emelni kell, mert emelni kell és pedig azért, mert emelni kell. Miért kell emelmi? Mert ha akármekkorára emeljük a fuvardijat és én azon a felemelt fuvardijon tul nem fizetek hatalmas, sőt szédületes borravalókat, illetőleg ha a kocsis ilyen jelzőjü borravalókat nem néz ki testi fellépésemből és mivoltomból, akkor ugyis a fejemre köp s jó, ha nem az ostorral köp a fejemre. De mégis emelni kell a fuvardijat, különben – hogy’ is mondta a szónok? – „a sérelmes határozat a bérkocsiközlekedésnek napról-napra való rosszabbodását, sőt csendes kimulását fogná maga után vonni, amelynek bekövetkezését semmiféle hatósági eszközzel sem lehet majd megakadályozni.“ Szóval, hogy ismételjem, ezt nem lehet hatósági eszközzel megakadályozni, bár mostanában mindent meg lehet akadályozni hatósági eszközzel. Azt, hogy egyem, azt, hogy igyam, azt, hogy mozogjak, sőt még azt is, hogy éljek. Hatósági eszköz mindenre van, de nagyon jól mondta a kocsisok szónoka, hogy a kocsisokra nincsen. Mért frissitsek fel olyan hervadt ostobaságot, hogy állam az államban? Nem teszem. Sőt azt mondom, hogy álom az álomban volna, ha a kocsisok ellen valóban tudna tenni a Hatalom, melynek adatott oldania és kötnie, rendelkeznie minden felett, ami több millió négyzetméternyi területen belül lélekzik és fuldoklik. Minden: az még nem a kocsisok. És a kocsisok: az még nem minden. Mert Ő válaszolt is Nekik. Ő azt mondta, hogy „figyelmébe ajánlja azonban a bérkocsi-gazdáknak, hogy tisztességtudó segédeket alkalmazzanak, mert…“

A megokolásra már nem is vagyok kiváncsi. Esküszöm, hogy Neki igaza volt, mikor Nekik ezt mondta. Ő nem trónol a felhők felett, Ő közvetlen érintkezésben van a mindennapi élettel, Ő tehát hallott róla, hogy a kocsisok gorombák, mint a disznók, Ő tehát ajánlja a bérkocsi-gazdáknak, hogy válogassák meg a személyzetüket. Oly egyszerü: válogassák meg és punktum. Menjenek ki az uccára, ahol csak ugy hemzseg az ember, ahol dagadoz és árad különösen a férfi-munkaerő, ahol minden füttyentésre tucatjával szaladnak elő a munkakereső férfikarok, csak éppen válogatni kell bennük s a legalkalmasabb és legfinomabb kocsisokat lehet belőlük kihalászni és kiszemelgetni. Ez csak nem kunszt! Ezt csak mindenki megteheti! És ha valaha, akkor ma! Mondom, itt nincs szó weltfremd-ségről, amivel rólunk gondoskodó és bennünket irányitó embereket hejehujamódon megdobni szokás, itt, ez esetben, kiki tudta, hogy mit beszél, itt az eleven élet pulzusán tartották kezüket az Illetékes Faktorok, itt nem az történt, hogy a népnek, mely kenyérért zajongott, azt válaszolják, hogy ha nincs kenyér, egyék zsemlyét. Aki nem látja, hogy ez más, az vak s talán éppen a háboruban vesztette el félszemét.

Mi az? mit mondott? miben? háboruban? Mit értek én, kötözni való futó-bolond, e furcsa zengzetü szavon? Csak nem azt gondolom, hogy itt már válogattak és kiszemeltek, hogy itt megcsökkentették a dolgos karok számát, hogy innen már elvittenek néhány embert, és éppen fiatalembert, oda, honnan még soha senki sem jött vissza? Mert ha igy volna, amit még feltételezni is balgaság, akkor tán, egyrészt a kocsisokra is érvényesek volnának a hatósági intézkedések, másrészt Ő sem mondhatná Nekik kedvesen és szelideden, hogy tisztességtudó segédeket alkalmazzanak, mert akkor ő is értesült volna róla, hogy a tisztességtudó segédeket, bérkocsis-segédeket és párbajsegédeket egyaránt, igénybevették már más munkára, amit ugyan csak az évezredek óta bárgyuságban tartott és ugyanarra nevelt emberiség tart munkának, de amelynél – tizezer év mulva – a kanális-tisztogatást is tisztességesebb foglalkozásnak itélendik majd. Ugy van, ugy van: igénybevették őket! mésszel keverten mütrágyát csináltak belőlük, legtöbbször ott, ahol még termést sem lehet várni a talaj e dus és kéretlen megmüvelésétől, mocsarakban, vadon-erdőkben, kősziklák közt dugták földbe a – röviden – embersegédeket, kiket isten a maga képére teremtett, kik istent a maguk képére teremtették, hogy féljenek tőle, mikor pedig nem tőle kell félni.

Mindemez elásott alkalmazottak közt és Ő közte roppant nagy azonban a különbség. Mivelhogy Ő él, amit ama többiekről nem lehetne elmondani, s mindaddig, amig elevenek és holtak közt meg lesz az az áthidalhatatlan differencia, hogy az eleven kinyithatja a száját és beszélhet, a holtnak ellenben nemcsak kötelessége, de kényszerüsége is a hallgatás, addig én nem tudom megmondani, hogyan lehetne segiteni az aktuális folyóügyeken. Hogyan lehetne kényszeriteni akár Őt, akár társait arra, hogy tudomásul vegyék, hogy kizökkent a világ, Horáció, hogy itt valami olyan van, ami még sohasem volt, amit lehetetlen volt elképzelni, amig nem volt, képtelenség elhinni most, amikor van s amire iszonyat és fertelem lesz visszagondolni, midőn már nem lesz; valami olyan, amihez képest minden, ami ellen paragrafust irtak emberi törvénybe, gyermekjáték és szappanbuborék, amihez arányitva az emberevés csak gasztronómiai gurméria, még csak nem is izlésbeli eltévelyedés. Mert hogy a halott ember husát meg kell-e enni vagy sem, erről lehet véleménykülönbség, de hogy az élő embert, akit apa nemzett, anya szült, meg kell-e ölni, arról aligha lehet vita. Ne is legyen vita róla. Csak éppen vétessék tudomásul, hogy lakodalma vagyon itt a Halálnak s hogy amennyiben e lakodalom elkésett meghivottai kocsira ülvén, gorombább segédekkel találják szemben magukat, mint kivánatos volna, akkor ne mondassék a segédek gazdáinak, hogy válogassák meg alkalmazottaikat. Nem lehet, uram, nem lehet! Nincs már mit válogatni. A maradék anyaggal csinálhatsz, amit akarsz, de ne kivánj uj matériát, vagy ne tégy ugy, mintha nem tudnád, hogy nincs uj matéria, mert amig száddal fiat szülni nem tudsz, addig elvétkezel Ember és Világ ellen, ilyen beszédeket beszélvén. Nyisd ki a szemedet és láss, vagy ne mutasd meg nékem, hogy akkor sem látsz, ha kinyitod, hisz igy kénytelen vagyok azt gondolni, hogy ha Te nem volnál ott, ahol vagy s a többi társaid itthon és külországban nem volnának ott, ahol vannak: most nem az volna, ami valóban van. S aminek még akkor sem lett volna szabad megtörténnie, ha az emberiségnek csak két dolog között lehetett volna választása: hogy vagy azt csinálja, amit csinál, vagy visszatér az őserdőbe, fészket rakni a gorilla mellé, a mangófa ágaira. Az ember, ha Ti nem lettetek volna, inkább visszatért volna s vadállatul is emberebbnek érezhette volna magát, mint amilyen most, mikor a dögkikaparó hiéna is szégyelheti magát miatta.

EMLÉKEIM.

Nem vagyok még öreg, de már vannak emlékeim, ettől már valószinüleg egy lépés csupán az öregség. Ha valamit látok, amig nézem: eszembe jut valami más, valami olyan, valami arra vonatkozó, ami jobban érdekel, mint maga az, amit látok. Nagyon meresztem már a szemem visszafelé.

1.
Psilander.

Pogány József könyvében Dániáról olvastam néhány sort Psilander felől. Hogy mennyire mulattak azon a dánok, hogy Psilander minálunk olyan nagy férfiu volt, mikor itt járt. Nagy férfiu. Ő volt a férfi. De mennyire ő volt.

Emlékszem:

Ültünk a villamoson, én a hosszu padon, velem szemben a négyüléses fülkében négyen: két férfi és két nő. Az egyik nőt nem néztem meg, már nem tudom, milyen lehetett. A másiknak nagy, husos, de fitos orra volt, az orra alatt egy szépségflastrom, ami, összbenyomásban, csakugyan széppé is tette. A két férfi közül az egyik ügyvédjelölt volt, a másik férj vagy férjjelölt. Száraz, sárgabajuszu ember. Ez volt Kaczander ur, amint a beszélgetésből utóbb megtudtam.

A villamos a Royal-Orfeum mellett gördült el, ahol Psilander akkor személyesen vendégjátszott. A délutáni előadás közönsége ömlött éppen az utcára. A lenyugvó nap utolsó sugarai a ház homlokzatára s azon vagy száz hónál fehérebb fehérnadrágra, lovon ülő fehér nadrágra estek. A plakátokra, melyek Psilandert ábrázolták.

– Psilander! – mondta csendesen a nő, akinek az arcára már nem emlékszem.

A fitos egy szót sem szólt. Az ügyvédjelölt megszólalt:

– Nem tudom, mit találnak rajta a nők.

– Magából az irigység beszél – szólt az a nő, akinek az arcára már nem emlékszem.

– Hehe, az irigység! – mondta az ügyvédjelölt és zavarában rágni kezdte a sétapálcája fejét.

A sárgabajuszu férfi, akinek roppant száraz Ádám-csutkája volt, megszólalt:

– Na… – mondta szárazon.

A nő, akinek az arca már nem jut eszembe, megkérdezte:

– És Kaczander ur nem irigyli?

A megkérdezett ur arcára száraz bölcseség telepedett, olyan száraz, mint a sárga bajusza, mint a mozgó Ádám-csutkája.

– Nincs benne semmi értelem – mondotta. – Semmi értelem nincs egy ilyenbe, akiben ennyi póz van.

– Igen, – mondta az ügyvédjelölt – a vászony csinált belőle nagy embert, a vászony.

Kaczander ur folytatta:

– Megnéztem a szinpadon. Csupa póz. Hol lehet ott az értelem? Semmi értelem.

És nyelt egyet, szárazat, a száraz bajusza alatt, a száraz Ádám-csutkájával.

E pillanatban a husosorru, de fitos nő ránézett Kaczander urra. És pedig ugy nézett rá, hogy a pillantása lassan végigsétált Kaczander uron a válltól, a derékon és combokon át, le a térdéig. Rettenetes pillantás volt, néma pillanás, amelyből csak ugy süvitett a beszéd. Láttam a helyzetet. A nő, akinek az arcára már nem emlékszem, az ügyvédjelölthöz tartozott. A fitos, husosorru ellenben Kaczander urnak volt a menyasszonyféléje. És a fitos, husosorrunak a pillantása ezeket mondta, de ezeket, egész pontosan:

– Te! Te! Te sárga…! Te! Te szürkenadrágos senki…! Te! Te száraz überciher! Hol van a vállad, A Milyen Annak Van? Te horpadt bordázat, te…! Hol vannak a Dagadó Keblek, A Mik Annak Vannak? Hogy’ mered kinyitni az elhervadt szádat?… Hol vannak a Ragyogó Fogak, A Mik Az Ő Ajka Mögül Villognak? Te ráncos, térdes trombitanadrágu, hogy’ is viselhetsz te is nadrágot? Mikor Az Ő Fehér Nadrágja Olyan, Mint az Álombéli Párnák? Ó vakarcs, ó kenderkóc, ó kelkáposzta, ó hétköznap, ó irodakabát, ó tyukszemgyürü, ó fogpiszkáló, ó stoppolt harisnya! Ó, ó, ó!

Ezeket mondta a husosorru, fitos nő néma szemével, amely szem aztán visszavillant paráznán a Royal-Orfeum felé s a fitos e másik pillantással végérvényesen már előre megcsalta Kaczander urat, aki majd a férje lesz s már előre hatalmasat tört a házasságon, melyet Kaczander ur vele lesz kötendő.

Szédülten szálltam le a villamos kocsiról.

Csak utólag jutott eszembe, milyen különösen rokonok Kaczander ur és Psilander nevei. De Psilander győzött, égen át, légen át, s Kaczanderné gyermekei mind, mind tapadó, dagadó fehér nadrágokban fognak világra jönni, vitézkötéssel jobbkarjukon s talán egy miniatür paripácskával gömbölyded testecskéjük alatt.

2.
A sági asszony.

Virágokat árulnak az uccán. Puttonos parasztasszonyok. Hadi áron, gonosz ábrázattal, melyből felém parázslik:

– Hát te mért nem vagy katona? Az én uram az, a testvérem is az. Ha már te nem vagy az, te gazember, legalább a bőrödet lenyuzom a virágomért.

Emlékszem:

Egy háboru előtti tavaszon éjszaka, félkettőkor, egy asszony ült a nyugati pályaudvar lépcsőjén, mind a két kezében egy csomó orgona volt és kinálta.

– Mennyiér’ adja, néni?

– Négy krajcárér’ – mondta a néni, aki közelebbről egyáltalán nem néni, hanem menyecske. Fiatal, sima arcu, csak éppen nagyon komoly szinekbe öltözött, azért volt olyan, mintha néni volna. Az arca nem volt szép, de végtelenül kedves, a szeme tiszta és őszinte, a szája piros és egészséges, a fogai fehérek. Az egész asszony, ugy ahogy ott ült, maga a közvetlenség, a bájos józanság volt. Nem volt benne semmi népies, semmi néprajzi, semmi tájjellegü. Egyszerü és derék nőnemü magyar ember volt.

– Honnan való, menyecske? – kérdeztem tőle.

– Ipósaágró – mondta ő, de a tájszólás csak diszkréten zengett a szavában, nem olyan durván, ahogy én leirom, mert a fonetika tökéletlen. Csak éppen hogy egy kis zamatot adott a beszédnek.

– Ipolyságról? Onnan jött?

– Onnan; két forint hatvan az ut.

– És a virág miatt?

– Az ám. De mert két forint hatvan az ut, már nem futja éjszakai szállásra. Tizenöt krajcárt kérnek. Hát inkább itt elüldögélek reggelig.

Nem panaszképpen mondta. Csak gazdasági adatokat állapitott meg, mosolygós arccal.

– De igazán négy krajcárér’ adja ezt a csomó virágot?

– Annyiér’! Egy szál tubirózsa, az meg egy krajcár.

Tubirózsa alatt ne tubarózsát tessék érteni, hanem valami olyan fehér virágot, mint a hóvirág. De erős, jó szaga volt, a nevét akkor sem tudtam, azóta sem bukkantam rá.

A kisérőm azt mondta, hogy venne egy szál tubirózsát, de nincs krajcárja.

– Akkor vigye el a tubirózsát csak ugy. Marad még nekem.

– És az orgona négy krajcár? – csudálkoztam én a sok virágon. Aztán magyaráztam neki: – Nem szabad ilyen sok orgonát adni négy krajcárért. Nem lehet igy kiárulni az utiköltséget.

– Bizony nem, – mondta a menyecske – de megtróbáltuk, oszt rajtavesztünk most.

– Adja drágábban a virágot, a pestiek nincsenek hozzászokva ahhoz, hogy ilyen olcsón kapják.

– Olcsón? – mosolygott a menyecske. – Nem ér ennyi virág többet négy krajcárnál.

– Ipolyságon. Itt többet ér. Kérjen többet érte.

Én egy hatost adtam a csokorért. Megköszönte. Azt is, a tanácsot is.

Félóra mulva ugyanarra mentem haza. Ott ült a sági asszony és ugyanannyi virágot kinálgatva az édes arcával ezt mondta:

– Négy krajcár a bokréta.

Ballagtam haza csendesen. Közben elkezdtem bizni a magyarban. Jó nép lehet az, amelyiknek ilyen példányai vannak. Szépek, egészségesek, okosak, becsületesek, egyszerüek.

Milyen kár, hogy ez a nép azóta kevesebb lett. Kevesebb… kevesebb… annyival kevesebb, a mennyivel a virág drágább lett.

GYÁSZ-KONCERT.

– 1914. julius –

Nem érdemes meghalni; oly rosszul gyászolnak az emberek. Kiteritve feküdt a nagy halott, és adva volt a részvét legnagyobb mennyisége. Mily csunyán nyilatkozott meg! Hol volt a csend, aminek minden tetemet körül kell vennie? Hol volt az emberi méltóság, az egyetlen, amivel ünnepelni lehet? Sehol. Mindenünnen csak a sajtó üvöltözése hallatszott. Mint a kofák, ugy rikácsoltak bosszuért s ha lett volna is, aki szeretett volna csendet teremteni, nem merte fölemelni szavát, félt, hogy őt tartják kegyeletrontónak. Joggal félt tőle, mert ő is az lett volna, ahogy mindenki az, aki a koporsó körül egyébről beszél, mint a halottról. És itt mindenki egyébről beszélt; kiteregették a főherceg romantikus házasságának kék selyem köpenyét s a népek milliói ebbe a selyembe törölték szájukat, az ólombetüs nyilvánosság a napi szenzációktól sáros lábbal táncolt és ugy szórta a gyász hamuját, saját hirdetési gondokban megőszült fejére, hogy mindenkinek a szeme teli lett nem a könnyel, hanem ezzel a hamuval. Egy percig nem gyászoltak; mingyárt a felelőseket keresték és káromkodtak. Aztán a temetési pompának estek neki és kritikai villával-késsel azt habzsolták föl. Három árva cimen tolakodtak be egy elkomorodott gyermekszobába és szinte ugy taszigálták oda a három árvát a ravatal mellé. Sivitottak:

– Engedjétek ezeket is gyászolni!

Sikitottak:

– Nem elég a gyász, gyászabb gyászt mutassatok.

Minden suszter udvari entrepriz szakértőnek csapott fel és jobban tudta Montenuovonál, hogyan kell trónörököst temetni.

Nem érdemes meghalni, annyira nem tudják az emberek, mit csináljanak a halállal. Minden alkalommal kiderül, hogy a halál nem nekik való, talán azért, mert az élet sem. Ugy viselkednek, mintha nem ők volnának azok, akik már huszezer év óta, vagy tán több óta, mindigtől fogva, amióta élnek: meghalnak. A halotti tor, amiben az ember kezdettől kifejezte, hogy nincs semmi köze a halottakhoz, ma is megvan, a nagy temetések formájában. S hogy a halotti toron az emberek leigyák magukat és megbicskázzák egymást, ez is megvan, mikor a nagy temetést azzal akarják cifrázni, hogy udvarmestert vinnének vágóhidra, ha lehetne. Minden ugy van, ahogy kezdettől volt. Vannak sirató-asszonyok, akik értelem és ok nélkül orditoznak:

– Jaj szerelmes fiam, meghaltál; meghaltál én szerelmes fiam, meghaltál egyetlenem!

S közben nemcsak a szemük, hanem a lelkük is száraz. A halált is arra használják fel, hogy – rosszul – kiéljék magukat…

Rég nem gyászoltak az élők olyan förtelmesen, mint most.

Király ha volnék, végrendelkezném, hogy a halálom után egy hétig nyomtatott betük ne jelenjenek meg. Időt adnék alattvalóimnak arra, hogy meggyászoljanak. És büntetést szabnék azokra, akik tetemem körül turkálnak. És kényszeriteném őket arra, hogy nem magukhoz, de az Emberhez és a Halálhoz méltóan gyászoljanak. Esetleg ugy, hogy sehogysem gyászolnak, azzal is kevésbbé gyaláznák meg emlékemet, mint a lármájukkal, amit én ugy sem hallok, s amit csak azért csapnak, hogy egymás fülét megtöltsék vele.

A Mádi, aki olyan hatalmas hivő volt, hogy még a XIX. század végén nemcsak akart, hanem tudott is uj vallást alapitani, megkorbácsoltatta az asszonyokat, akik hangosan bőgtek a hozzájuk tartozók halála fölött. De hiába tette. Az asszonyok örömmel szenvedték el a korbácsot, hogy annál jobban bőghessenek. S mert az ugynevezett kulturemberiség mind asszonyokká válik, hasztalan csattanna le a hátára az ostor. Az emberek nem tudnak gyászolni, mert komolyan nem is akarnak, csak ugy tesznek, mintha akarnának. Élni akarnak, s ki nem lehet verni belőlük, hogy a mások halálát is ne a maguk élete javára értékesitsék. Kiélik a maguk undok életét a mások fenséges halálában.

CÉLTÁBLA.

Károly-Mária-Jeromos, akit vezetéknevén Leclanchenak hivtak, könyvelő volt Párisban, a Murette cégnél, mely gyarmatárukkal foglalkozott. Károly-Mária-Jeromos épp ugy ült a Richelieu-utcai elsőemeleti iroda szobájában egy ferdesiku magas asztal előtt, kacsalábon forgó támlanélküli magas széken, ahogy a könyvelők Berlinben, vagy Bécsben, vagy Pesten ülnek, mellel nekidülleszkedve az asztalnak, s a könyvóriásba, amelyben vizszintesen és függőlegesen vékony piros vonalak szaladtak, neveket és számokat irt be, hol az egyik, oldalon, hol a másikon, s néha fekete lénia mellett, a tollával szép egyenes vonalakat huzott a beirt sorok alá. Volt eset rá, hogy az autobusz, amely odalent végiggörgött az utcán, tulságosan rázta a padlót is, a ferdehátu asztalt is, s a vonal, amit Károly-Mária-Jeromos huzott, a fekete lénia mellett, nem sikerült. Olyankor Károly-Mária-Jeromos boszankodott, s azt gondolta magában, hogy az ördög vinné el a modern technika vivmányait, zavarják az embert a munkájában.

Egyebekben középtermetü emberke volt, kicsiny fejü, alacsony homloku, bizonytalan zöld szemü, szőkés bajuszu, olyanféle, mint a legtöbb ember mindenütt. Hogy a hazáját szereti, vagy hogy hogyan szereti a hazáját, arra talán nem is gondolt a háboruig. Csak mikor az első izgalmak kezdődtek, akkor érzett valami melegfélét a szive tájékán, ha az utcán zászlós, virágos, de különben nem valami tiszta katonákat látott elvonulni. Ő maga, mint gyönge alkatu legényke, alkalmatlan volt, s nem is képzelte, hogy még belőle is katona válhatik. Az invázió napjaiban, mikor önkéntes jelentkezésre is felszólitották az ifjuságot. Károly-Mária-Jeromosnak is eszébe jutott, hogy jelentkeznie kellene, azonban Becque ur, az iroda főnöke azt mondta neki, hogy ez bolondság: mire Károly-Mária-Jeromost kiképzik, addig a németek régen elfoglalták Párist, s a békét régen megkötötték, semmi értelme nem volna hát a katonásdinak. Ebbe Károly-Mária-Jeromos belenyugodott.

Szeptember elején ujra érezte a meleget a szive táján, mert akkor a lapok ugy jelentek meg, hogy az első négy hasábon keresztbe az volt nyomtatva:

– Győzelem.

És a Marne melletti csata leirását lehetett olvasni hosszu hetekig, s mindenki mással együtt Károly-Mária-Jeromos biztos volt benne, hogy most a diadalmas előnyomulás következik a Rajnáig és utána a béke, ugy, hogy Elszász-Lotharingia visszakerül Franciaországhoz. Bár ez időtájt még Elszász-Lotharingia Károly-Mária-Jeromost nem tulságosan érdekelte.

Azután mindig ujabb győzelmeket olvasott és cikkeket arról, mily szörnyüségeket követtek el a németek Belgiumban is, Franciaországban is. Azelőtt nem gondolkodott róla, de most lassanként meggyőződéssé lett benne, hogy a németek csakugyan vadállatok, rosszabbak minden rossznál, s hogy valóban ki kell irtani őket. Egy alkalommal, mikor német hadifoglyokat vittek a Szajna mellett valahová, ő is ott állt a gyalogjáró szélén és kiköpött előttük. Ezek a foglyok szennyesek, gyüröttek, torzonborzak voltak és ahogy Károly-Mária-Jeromos rájuk nézett, látta világosan, hogy ezektől a disznóktól minden kitelik.

Egy esztendő mult igy el és Károly-Mária-Jeromost sokszor sorozták, de négyszer vagy ötször ujból alkalmatlannak itélték. Ötödször vagy hatodszor vált be csak, s minden ellenkezés nélkül vette fel az egyenruhát. Lap-olvasmányaiból tudta, hogy ez már az utolsó erőfeszités, s az előbb vagy utóbb bekövetkező front-áttörés után az a kontingens, amelyhez ő is tartozik, okvetlenül a Rajnáig nyomul előre.

Közben az élet észrevehetően sivárabb és szomorubb lett körülötte, sok volt a nyomorék és sok az özvegy, de Károly-Mária-Jeromos tudta a lapokból, hogy a nagy végső cél minden áldozatot megér. Ezeket az áldozatokat ő közvetlenül nem érezte, mert családjában eddig még egyetlen halott vagy sebesült sem volt; talán a vidéki ágazatban igen, de e vidéki rokonokkal Károly-Mária-Jeromosék már évtizedek óta nem érintkeztek.

Károly-Mária-Jeromos önkéntes volt, s a kiképzést elég jól birta. Hamarosan altiszt lett belőle, s akkor, mert nagyon pontos, kötelességtudó katona volt, áttették Lyonba kiképzőnek. Talán egy esztendő tellett bele, amig Károly-Mária-Jeromost hadnagygyá léptették elő s ugyanakkor egy menetszázad élén a frontra küldték ki. Károly-Mária-Jeromos éppen olyan jelentéktelen emberke volt most is, mint a háboru előtt, de most már utálta a németeket, akik miatt a háborunak nem tud vége szakadni. Még egy különbség volt Károly-Mária-Jeromos előbbi és mostani állapota közt. A Murette gyarmatáru cég könyvelőjéből nagyon jó céllövő lett, a gyalogsági fegyverrel ezer lépésről biztosan beletalált a céltábla embert ábrázoló sikján abba a fekete-fehér karikájába, amely a szivet jelöli. Ő maga nem sokat adott erre az uj tudományára, legföljebb ha mulatságot okozott neki, hogy mikor a legénység már félórahosszat lődözte az éleset, ő is a kezébe vette a puskát és egyetlen-egyszer kilőtte, de akkor pontosan a célbaba szivébe.

Károly-Mária-Jeromos Verdun alá került, ahol a nagy német offenziva és a nagy francia ellentámadás óta már hónapok óta semmi sem történt. Károly-Mária-Jeromos sokat olvasott a verduni pokolról, de most, hogy látta a vidéket, éppenséggel nem találta a pokolhoz hasonlónak. Köröskörül mindenütt romok, a föld felturva ágyugolyóktól, erdők fái letörve, itt-ott egy-egy olyan fa is, aminek a fele lombkoronája volt csak meg. Egyébként a környék csak kopár és unalmas volt, de nem pokoli.

A legelülső francia árok itt egy enyhe dombnak a tetején huzódott, s szemben egy másik dombtetőn, nem egészen ezer lépésre volt a német árok, de csak tudták, hogy ott van, látni épp ugy nem lehetett innen a németek árkát, mint onnan a franciákét. A két domb között mindenütt árkok, drótsövénymaradékok; kukkerrel állitólag még temetetlen halottakat is lehetett látni, gépfegyver és aknavető maradékokat okvetlen. De ha a szél onnan fujt, semmi rossz szagot nem hozott már. Ha voltak is temetetlen halottak, feloszlásuk régen befejeződött.

A fedezék, amiben Károly-Mária-Jeromosnak ezentul élnie kellett, elég kényelmesen volt kiépitve, nagy, fenyőgerendákból összeácsolt folyosó volt, külön kis tiszti lakással, amelybe már Károly-Mária-Jeromos elődei minden lehető kényelmet becipeltek. Volt itt ágy, könyvszekrény, mosdókasztni, s aminek Károly-Mária-Jeromos örült is: villanyvilágitás. Mikor Károly-Mária-Jeromos megérkezett és a szolgálatot átvette, akkor a villanyvilágitás éppen nem szuperált, rövidzárlat miatt, de mondták, hogy estére kelve a szomszéd századtól átjön egy szerelő és rendbehozza a dolgot.

Délelőtt tizkor volt a váltás; akkor került bele Károly-Mária-Jeromos a fedezékbe, melyet egy hadnagytársa mutogatott meg neki. Ez a hadnagy göndörhaju, görbeorru fiu volt, s Károly-Mária-Jeromos gyanakodott rá, hogy zsidó, de mert a nevét nem hallotta bemutatkozáskor, nem volt benne biztos. A göndörhaju másfél óráig magyarázott Károly-Mária-Jeromosnak, fölvezette a lőrésekhez, amik mellett szép sorjába voltak állitva a puskák, aztán meghitta uj kollégáját délutáni teára és elbucsuzott tőle.

Károly-Mária-Jeromos ott maradt és kitekintett a lőrésen.

Ahogy átnézett a szemközti dombra, meglepetve látta, hogy a taréján figurák mozognak. Kivette a távcsövet, ugy nézett oda. Németek voltak, csöbrökkel a kezükben. Vizet, vagy ételt vihettek. Szabad szemmel nem voltak nagyobbak két arasznál, de ahogy a domb élesen rárajzolódott a horizontra, nagyszerü célpontoknak látszottak.

Károly-Mária-Jeromos gépiesen nyult egy puska után, hosszába lehasalt és célzott.

De a háta mögött morgott valaki. Károly-Mária-Jeromos hátra nézett. Szőkeszakállas, magas közlegény volt, aki nézte, mit csinál a hadnagy. Károly-Mária-Jeromos nem törődött vele, visszahajtotta a fejét a puska mellé. Ugyanakkor a szőkeszakállas fej is odahuzódott melléje és kibámult a lőrésen. Aztán szó nélkül eltolta a puskacsövet a világosság felől.

– Na! – szólt Károly-Mária-Jeromos.

A szőkeszakállas közlegény csendesen beszélt:

– Vigyázz, – mondta – ott emberek vannak.

– Németek! – mondta Károly-Mária-Jeromos, s csak azután akart tiltakozni az ellen, hogy a legény tegeződik. De még mielőtt rátérhetett volna, a szőkeszakállas megint kinyitotta a száját és nagyon halkan mondta:

– Emberek.

És elhuzódott a hadnagy mellől és lent az árokban tovább ballagott.

SZÉP MESÉT IROK.

Emberek, emberek, ide jőjjetek, ide gyüljetek körém, mert szép mesét irok most én tinéktek, hogy örömet szerezzek a sziveteknek. Hiszen csak azért vagyunk a világon, higyjétek el, hogy örömet okozzunk egymásnak.

Szép mesét irok néktek a boldogságról, hiszen csak azért vagyunk a világon, higyjétek el, hogy boldogok legyünk. Nem az én boldogságomról irom a mesét, mert az titeket ugy sem érdekelne, hogy én boldog nem vagyok, hanem a ti boldogságotokról mindannyiotokéról, mert ti mind lehettek boldogok. Én, és vannak még ilyen emberek, ha nem is sokan, de egynéhányan, én nem létező falakba verem a fejemet, nem létező tüskén vérzem meg a szivemet, de ti másmilyenek vagytok, higyjétek el, ti lehetnétek boldogok.

Ne nevessetek ki, emberek, ha azt mondom, hogy a boldogság olyan, mint a szivárvány. Van azért az, ha nincsen is; ha senki sem fogta is még hétszinü szalagját a kezében. Van azért az, emberek, majd én elmesélem tinéktek. Igen, igen, emberek, én már láttam a szivárványt közelről, én már láttam, hol kezdődik a szivárvány. Hallgassatok csak rám, emberek.

Déli óra volt, nagy napsugaras dél, de az ég sarka fekete felhőkkel volt teli, egészen fekete, félelmes felhőkkel, de csak a fejem fölöttig. Onnan kezdve szürkén és fehéren dagadoztak a felhők, tülekedtek és tolakodtak, de aztán odébb, a zöld hegyhát fölött, már vékony pókhálós rongyokká szakadoztak s az ég másik feléről, ragyogó kék selyem táblájáról sütött a nap szikrázó sütéssel.

Én a folyó partján álltam, emberek, köztem és a hegy erdős lába közt a folyó volt és tul a folyón, a hegy lába előtt, a rozsföldek közül kezdődött a szivárvány. Ó emberek, higyjétek el, hogy igy volt!

A zöld hegyhát volt a háttere a csudaszép szalagnak és a rozsföldek közül szaladt fölfelé, föl az égre, a szürkére, feketére. Emberek, emberek, csak a hidon kellett volna átmennem, száz lépés sem volt, emberek, nem volt száz lépés sem s a rozsok kalászából nőtt ki a szivárvány. Nem mentem át a hidon, miért mentem volna át, nem kell megfogni a boldogságot, emberek, elég látni, elég tudni, hogy hol kezdődik…

De mért nem figyeltek rám, emberek? Ez nem érdekel benneteket? Hát mi érdekel, mondjátok meg, hogy mi érdekel, majd arról irok szép mesét nektek, hogy örömet szerezzek a sziveteknek, hiszen csak azért vagyunk a világon, higyjétek el, hogy örömet okozzunk egymásnak. Mi az, mi az, emberek, nem figyeltek ide és vörös a kezetek? Miért vörös a kezetek, emberek.

Nem, nem igaz! Ne mondjátok, hiába mondjátok, én ugy sem hiszem, hogy vér az a kezeteken. Emberek vére van a kezeteken, emberek! Nem öltetek ti, hiszen ember nem öli meg az embert, aki mind csak azért van a világon, hogy örömet okozzon egymásnak. Nem, nem, ne mondjátok és ti se higyjétek! Ne mondjátok, hogy mindennap; nem, soha! ne mondjátok, hogy már eddig is mindig; nem, soha! ne mondjátok, hogy ezentul is mindörökkön; nem, nem, soha!

Mi az, emberek, mit beszéltek? Hogy győzni kell? Kit akartok legyőzni? És mit akartok attól, akit le akartok győzni? Hogy azt cselekedje, amit ti óhajtotok? De tudjátok-e ti magatok, hogy mit kell cselekedni? Nem is amazoknak, csak nektek magatoknak? Ki tudhatja? Ki tudhat bármit oly biztosan, hogy azért egy csepp vért is elcsordithasson? Mit mondtok, emberek? Hogy ellenség? Hát azt is tudjátok, hogy ki az ellenség? Ti már beláttatok egymásba, emberek? De próbáltatok-e már önmagatokba tekinteni? Láttátok-e már, hogy látni ott sem lehet? Ha akármit mond a másik, emberek, az szó csak, csak szó; mit lehet tudni, mi van mögötte? Ember van mögötte, emberek, de hogy milyen az ember, azt ember csak nem tudhatja!

Hiszen azért gondoltatok istent magatoknak, hogy legyen valaki, akiről azt hiszitek, hogy belenéz az emberbe és látja, hogy milyen. De csak nem mondjátok, hogy ti vagytok az isten, ti nem lehettek az, akit gondoltatok magatoknak, hiszen akkor ti is csak gondolat volnátok és egymás vérét nem csordithatnátok.

Jaj emberek, szerettetek-e már? Ne haragudjatok, hogy megkérdezem tőletek, de véres a kezetek, aligha szerethettetek; harmat van a kezén annak, aki szeretett, illat van a kezén, élet van a kezén. De ha mégis azt hiszitek, hogy szerettetek, emlékezzetek csak, mikor akit szerettetek, azt mondta, hogy szeret: milyen puszta csengés volt az, mennyi bizonytalanság reszketett – ti bennetek – a szó mögött.

Csak mondta, csak szó volt, de hogy szeret-e, soha meg nem tudhattátok, hisz ember volt, akit szerettetek, s az ember azt mondja, amit akar, emberek! És ti mégis tudni akarjátok, hogy ki az ellenségetek!

Mért mondjátok, hogy fogoly és zsákmány, emberek? Minek az nektek? És mutassátok meg azt a foglyot, hadd látom én is, hogy látom-e, hogy fogoly? Semmitsem látok, emberek. Csak embert látok, százezret, milliót és hiába mondjátok, hogy fogoly, én nem tudom meglátni rajta, emberek. Én is ilyen vagyok, te sem vagy másmilyen, s mi ketten foglyok nem vagyunk. Mért mondjátok, hogy fogoly? A zsákmánytokon sem látok semmit, emberek. Tárgy ez is, tárgy, tárgy, szomoru, örök tárgy, olyan, mint a tintatartóm, a teaszürőm; tárgy, ami tul fog élni bennünket, mert csak mi megyünk el innen emberek, a tárgyak ittmaradnak és nem bántják egymást.

Emberek, nem értem a szavatokat és ti sem értitek az enyémet. De ne akarjátok, hogy én értsem meg, amit ti beszéltek, hiszen abból emberek halála következik. Idejöjjetek, erőlködjetek, ti próbáljátok megérteni az én szavamat, mert jobb szó az, élő életnek szava. Mért akartok az életnél egyebet? Ki mondta, hogy van egyéb is, mint élet s mért hittétek el neki, emberek? Mért hittétek el, hogy másutt is van boldogság, mint az életben, hiszen ti még sohasem láttatok egyebüvé? S mért hiszitek, hogy más embernek van köze a ti boldogságotokhoz, más, messzi embernek, hiszen ha boldogok még nem is voltatok, de azt csak éreztétek, hogy a boldogtalanság bennetek van? Hát nem értitek-e, hogy a boldogság is csak bennetek lehet? Emberek, figyeljetek rám, az én szavam, a zavaros, a bizonytalan, az az értelmes beszéd, nem a tietek, amiben száraz szavak borsói verődnek egymáshoz. Zsákmány, fogoly, győzelem, igy külön-külön talán tudom, hogy mit jelentenek, de mikor egymás mellé rakjátok őket, higyjétek el, hogy értelmük sem lehet! Mért töritek hát rajta a fejeteket? Mért próbáltok ebből értelmet kicsenditeni?

Szép mesét irok tinéktek, hogy örömet szerezzek a sziveteknek.

De ti elforditjátok a fejeteket és a szemetek odafordul, ahol ember vére buggyan, a fületek oda, ahol ember nyögése hördül, az orrotok az oda, ahol ember teteme büdösödik. Emberek, sikitom, idenézzetek, irom a szép mesét tinéktek arról, hogy azért vagyunk a világon, hogy egymásnak örömet szerezzünk. Mért nem ezt hiszitek el, még akkor is, ha hihetetlen? Ha ezt hinnétek, kiülne a szivárvány az égre, akármelyik rozsföldről felszaladna a hétszinü szalag a fekete felhők közé s nem volna messzebb tőletek száz lépésnyinél. Ott volna, ott a hegyháton innen, a folyón tul, a hid mögött és nektek csak a hidon kellene átmennetek. Hét szine van, hét gyönyörü szine, vagy nem is igaz: minden szine van, mert minden szin benne van s a vérnek, amit ti látni akartok, csak egy szine van, mindig egy szine. Vörös. És az sem marad meg, mert ha megalszik, fekete, piszkosan fekete. Emberek, minden szin a szemeteké és minden szem csak minden szineké lehet, emberek, ne nézzétek a vöröset és a feketét. Gyertek ide! nézzétek a szivárványomat! figyeljetek a szavamra!

De nem jöttök, géppuskátok van, ágyutok van, uj gázatok van.

És nem vagytok emberek.

HÓDITÓK

Hanyadik már az esztendő? Még csak a negyedik. Nekünk, akik élő türelmetlenséggel élünk még a negyedik, de egy pár millió embertársunknak, aki nem állhatott be a vége-várók közé: már régen a végtelenedik – ez számnév, nem ige! – a végtelenedik esztendő. Ki hiszi, hogy az utolsó? Ki hiheti, mikor látja, hogy az ember még most is olyan utolsó? Nem agyrém, nem álom, nem lidércnyomás, hanem valóság, amelyről, hol szememmel, az ujságokból, hol fülemmel, társas érintkezésemből, értesülök arról, hogy vannak még hóditók közöttünk: akik városokat akarnak elfoglalni, nemcsak elfoglalni, hanem meg is tartani, területeket annektálni, azokba mindörökre beülni, népeket móresre tanitani. Akik elhiszik, hogy van az, amit hadiszerencsének neveznek, s hogy az nemcsak fordulhat jobbra és balra, de fontos is, hogy hova fordul, s nekem, neked, mindenkinek, érdeklődéssel kell néznünk, hogy merre is történik ez a fordulat. Vannak hóditók közöttünk és vannak ugynevezett ellenségeink között is. Egyik cilindert visel, a másik egyebet, nem tudván, hogy már régen mindegy, mi van az ember fején, a lényeg az lévén, hogy a fejében mi van.

Világos, jaj de szomoru világosság, hogy a háboru még nem tartott elég sokáig, ámbár éppen a saját időtartamával tartott tovább, mint ameddig tartania szabad lett volna. De mindegy: kevés volt. Sem ember nem halt meg és lett nyomorék elég, sem a nélkülözések nincsenek még olyan jól kifejlett állapotban, hogy tanulni lehetne belőlük. Ne tegyünk különbséget: sem nálunk, sem egyebütt. A halottak és az éhező élők még nincsenek elegen: mert nincs meg még az oktató erejük. Várni kell, amig megszaporodnak, várni, amig az örök némák és az egyelőre rekedtek olyan hangosan lesznek némák és olyan vészesen rekedtek, hogy amit mondanak, azt már nem lehet félreérteni. Ma még lehet. Még van olyan kommentátor, aki azt hiszi, hogy a halottak céllal haltak meg, az éhezők céllal verik össze használhatatlanságtól sárga fogaikat. Azok valamely területért lélekzettek hirtelen utolsót, ezek azért folytatják a csont és a bőr közti izomzatok apasztását, hogy megmutassuk a szomszédnak, hogy mégis csak mink és nem ők! Tehát a háborunak, amelynek kezdődnie sem lett volna szabad, ha már akkor ember lett volna az Európát benépesitő szőrtelen kétlábu, nem is kezdődött volna – a háborunak folytatódnia kell, mert a kétlábu még most sem ember, csak állampolgár, csak harcos, csak kenyérjegytulajdonos, csak hóditó, csak politikus, csak nemzetgazda, csak minden, de ember még most sem, épp oly kevéssé az, mint amikor barlangjából kimászott és a napfény aranyvillája először nyult a nyelve alá, hogy az első valamit jelentő hangzatot kimondassa vele. Most már nem csupán ő maga tud beszélni, de megtanitotta rá a papagályt is, a nagy kifurt érc-csövet is, ám mind, ő maga is, tanitványai is ki tudják mondani azt, hogy háboru s ugy mondják, mintha ennek a szónak céljai és értelmei volnának. A gyászos kreatura tehát még nem ember, ahogy papagálya és megfurt érc-csöve sem az.

Vagyis várni kell. Amig az ember észreveszi, hogy itt van a nagy okkázió. Az emberréválás szédületes alkalma, amit még ha akar, akkor sem mulaszthat el, legföljebb halaszthatja, az emberállományából dobhat oda még egy pár milliót csak azért, hogy ne kelljen most, rögtön, mindössze három, vagy négy évi kényszer után, átmennie a nagy átalakuláson. Hát inkább odadobja ezt a kis áldozatot. Van még ideje. Egy esztendeje biztosan van még, hogy kettő van-e, nem lehet tudni; három biztosan nincs már. De addig ráér. Addig hódit, legyőz, felszabadit, majd-megtanitomat és majd-megmutatomat játszik, nemzeti különbségeket huzigál alá és élez ki s el akarja hitetni, hogy ez a különbség nagyobb, mint amekkora egy élő és egy holt ember között van. És én még mindig nem mondhatom neki:

– Ne velem kisérletezz. Én e kisérlet nélkül is tudom, hogy nincs az a botokud-néger, aki annyira különböznék tőlem, mint a saját hullám; hanem próbáld ki magadon és én majd a holttesteddel megbeszélem a többit, a tanulságokat.

Ah, még vidáman hóditanak köröttem! Nem azt hóditják, amit ők gondolnak: várost, falut, földet, javat, ami az ellenségé. Csak az életem és a többi életek esztendeit hóditják és az emberi mivoltom amugy is szük területeiből annektálnak. Az uj ember kezdeteiből harapdálnak le vasfogakkal. De hiába. Az uj ember mégis el fog kezdődni és most, most, a régi ember nagyszerü felépitésére kitalált ragyogó és véres alkalomból, fog elkezdődni; már nem lehet sem tiz, sem huszéves békét kötni, nemzet a nemzettel már nem békülhet ki, csak az ember békélhet meg önmagával.

Téved, aki ugy véli, hogy a béke azért nem jöhet, mert nem elég erős még. A békének nincs ereje és nincs gyöngesége. A béke csak az emberiség nyugalmi állapota, erők hiánya, vagy erők nem müködése. S amig a háborunak van ereje az életre, vagy amig nincs ereje az öngyilkosságra, (mikor már önmaga iszonyatát belátta), addig béke nem lehet.

Egyelőre nem lesz. Mert itt is, ott is harsányan hóditanak még, s amig egyetlen hóditó kitáthatja a száját anélkül, hogy agyonvernék vagy szanatóriumba vinnék, s hirdetheti a célos Halál nagyszerüségeit e céltalan Élettel szemben, addig béke ugy sem lesz. Már látnivaló, hogy ez a háboru a Háboru végéig akar tartani. Nem tudjuk megakadályozni benne; a Hóditók miatt. Akik még forgalmat akarnak csinálni a nagy Végeladáson. Nem tudván, hogy mikor a kalapács utószor lecsap, összes adásvételeik azonnal érvénytelenekké válnak.

Mert a kalapács aztán a mi kezünkbe kerül át. Mily jó volna, mily szép: minél kevesebb fejet beverni vele, csak azért, hogy több árverés ne legyen. S mily sivár, hogy mégis sok fejet kell majd beszakitani!

Rémes, hogy még akkor is!

HADI-ÁLOM.

Egy álmomat fogom elmesélni, egy nagyon egyszerü álmomat.

Tudom, hogy bolond, aki az álmát elmeséli és még bolondabb, aki meghallgatja, de én azért mégis elmesélem és kérem az olvasót, hogy mégis olvassa el, amit elmesélek. Hiszen most már nem olyan hiábavaló szappanbuborék az álom, mint azelőtt volt, most már komoly tudósok foglalkoznak vele és minden évben legalább egy fél könyvtárat teleirnak róla. Amin nincs is semmi. Ami e világon van, arról mindről külön-külön össze lehetne irni egy fél könyvtárat esztendőnként, mégsem lennénk sokkal tudóbbak, mint azelőtt voltunk.

Szappanbuborék? Arról is irhatnának. Van-e szebb, mint a szappanbuborék? Most már nem fujhatom. De milyen örömmel vennék meg egy nagy német könyvet, aminek Die Seifenblase volna a cime és ott volna ez is: mit zwanzig farbigen Tafeln; és a husz szines táblán ezer szappanbuborék volna ábrázolva a modern képnyomtatás legnagyszerübb eszközeivel. A legszebb szappanbuborékok, amiket különböző német tudósok sok százezer fujományából állitana össze, a legkiválóbb szakférfiu!

Milyen őrültség, hogy leirom: most már nem fujhatok szappanbuborékot. És elhiszem, hogy csakugyan nem fujhatok! Miért? Miért ne? Mennyivel volna az hiábavalóbb, mint a többi foglalkozásom, vágyam, ábrándozásom, tervezgetésem? És hogy szebb volna, abban biztos vagyok. Káprázik a szemem az örömtől, ha visszagondolok rá, milyen csodaszépeket fujtam annak idején. És sirni szeretnék, ha rágondolok, hogy ezt az ártatlan örömemet sem tombolhattam ki egészen. Milyen ritkán fujtam szappanbuborékot és ime itt állok azzal az ostoba felfogásommal, hogy most már nem nekem való ez a játék. Ki nevelte belém? Hát mi nekem való? A kártya, ugy-e? A szerelem? Az irodalom? Mért azok inkább? A szappanbuborék mellett döntök és már el is indulok, hogy előállitsam a szappanos vizet és kikeressek egy szép, hosszu szalmaszálat, visszahajtogassam a végét, hatcsillagura és elkezdjem a müvészkedést.

De fanyar mosolylyal kell visszaülnöm a székre. A vizbefuló kapaszkodhatik a szalmaszál után, s lehet, hogy meg is menekül, ha jóerősen megkapaszkodik benne. De én, ennek a nagy városnak a közepén, ennek a nagy háborunak a közepén, honnan vegyem a szalmaszálat? Azelőtt a kávéházban adták hüsitő italok mellé és én mindig arra gondoltam, hogy milyen boldoggá tett volna gyerekkoromban egy-egy ilyen deli szalmaszál, ami kemény, szépen ki van készitve, nem szelel és gyönyörü hosszu szárat ad a szappanbuborék szivárványos aranyalmájának. Milyen élvezet volna ilyen szalmaszálból fujkálni a gömböket, nagyobbra, nagyobbra, jaj csak el ne pukkadjon, jaj csak el lehessen libbenteni szépen az egész gyémántgombócot a szalmaszálról, hogy repüljön, valami kis fuvallat áramlatán és szikrát szórjon a napfényben!

Azonban nincs szalmaszálam s ha volna: a szappan, amit most szappannak neveznek jó-e arra, hogy buborékot lehessen fujni belőle? Nyilván nem jó, hiszen arra sem jó, amire csinálták; a főcéljára nem jó, s az a gazember, aki előállitotta, megcsalván előbb a szappan összes alkatrészeit, aztán a vevőjét, nyilván nem gondolt a mellékcélra, a szappanbuborékra. Az a másik jóféle, aki a háborut megüzente, szintén biztosan nem gondolt rá, hogy mig tizmillió ember életét teszi szappanbuborékká, addig magát az igazi szappanbuborékot megöli s ezzel nagy kárt okoz a gyermeki emberiségnek.

Mert háboru van, ezt ne felejtsük el s ezt azért is ide kell irnom, hogy aki majd tiz év mulva elolvassa ezt az irásomat, ne álljon előtte értelmetlenül, ahogy néha én állok és valamennyien állunk elmult irások előtt.

Az álmom, amit el kell beszélnem, háborus álom, bár nincs benne katona, nincs fegyver és nincs semmi olyan, ami ilyen külsőségesen háborura mutatna. Mondtam már, hogy nagyon egyszerü álom, semmi fantasztikumot ne várjon tőle az olvasó. Fantasztikusan egyszerü álom, amint az alábbiakból kiderül.

Azt álmodtam, hogy sétáltam Budán. Egymagam, vagy valakivel, vagy valakikkel, az már elmosódott a fejemből, de az álmom lényegére nem fontos. Sétáltam és egy kicsit elfáradtam, hát befordultam egy budai kis cukrászdába. Bárha ébren sohasem szoktam cukrászdába menni, még sincs ezen semmi különös. Még nem vakmerő álmodozó az, aki álmában bemegy a cukrászdába.

Leültem egyik asztal mellé s egy kisasszony jött oda, hogy kiszolgáljon. Hogy szép volt-e, csunya-e, nem tudom, semmi különöset nem álmodtam e kisasszonnyal kapcsolatban. A kisasszony is mellékes volt álmomban.

– Van kávé? – kérdeztem a kisasszonytól.

– Van – felelte a kisasszony.

– Habos kávé? – kérdeztem tovább, de, emlékszem, nem valami különös nyomatékkal.

– Van – felelte erre is a kisasszony.

– Tejszinhabos? – kérdeztem még.

– Igen, kérem – mondta rá a kisasszony.

– Akkor azt kérek – fejeztem be a rendelést.

A kisasszony elment, de néhány perc mulva visszajött.

– A habos kávé harminchárom korona hatvan fillér – mondta.

És én nyugodtan ezt feleltem neki:

– Csak hozza kisasszony.

Itt befejeződik az álom, mert mielőtt a kisasszony elhozta volna a kávét, fölébredtem.

Megdöbbenve ébredtem fel. És azonnal eszembe jutott Ignotusnak egy nagyon szép verse, aminek ez az egyik sora:

Vagy, mint az ember, gyáva álma is?

Ezen döbbentem meg, az álmomnak ezen a gyávaságán. Mert ahogy visszaemlékszem az álmomra és az álmomat kisérő érzéseimre, meg tudom állapitani, hogy nem csak tettetett nyugalommal mondtam a kisasszonynak a hozza-csak-ot, mikor bemondta a kávé árát, hanem valóban nem csodálkoztam, valóban a világ legtermészetesebb dolgának tartottam, hogy a tejszinhabos kávé harminchárom korona hatvan fillérbe kerüljön.

*

Nem hiszem, hogy ezen a mai nemzedéken, amely végig élte ezt a háborut, még segiteni lehetne.

Ime: az álmainkat is megmérgezte már a háboru.

FALUN.

Verandán ülök, spirituszlámpa ég előttem, falusi földes ur vagyok. Hogy búgnak és brekegnek a békák a jószagu sötétben!

Tegnap este elolvastam egy Jókai-novellát. Nem is novella, kisebb regény: Egy ember, aki mindent tud a cime. Egész nap ez a regény járt a fejemben; régen nem olvastam már Jókait. Egész nap a fejemben járt és egyre nőtt a zavarom. Hogy is vagyok vele? Iskolában tanultam, vagy csak lapban olvastam, vagy nem is olvastam, de mondták nékem, hogy Gyulai Pál szigoruan és igazságtalanul kritizálta Jókait? És Péterfy Jenő is. És még ki? Nem tudom, zavarban vagyok, ez az egyetlen érzésem, ami az olvasmányból maradt. Mikor olvastam, akkor egy másik egyetlen érzésem volt. Miközben a szemem szaladt a sorokon keresztül, a fejemben, mint egy óra, folyton ez tiktakkolt:

– Nem igaz, nem igaz, nem igaz.

Egy pillanatig nem hittem el, ami előttem nyomtatva állt. Olyan furcsán is kezdődik, ahogy’ Jókai a hősét bemutatja:

„Beszélt hét élő európai nyelven, olvasott a három classicuson, a latinon, a görögön, a sanskriton s meg tudta magát érteni a japáni és chinai idioma szerint, tudott értekezni a pápua, sioux és ovasero fajokkal, remekül hadarta a ladino zsidó jargont, sőt egyszer egy hires zsebmetszőtől megtanulta a Kochem nyelvet is, amin a tolvajok értekeznek egymás közt s olyan jól tudta, hogy mi az a Kochmor, Tararumgerger, Chassimathändler, Bismuther, Schottenfäler, Linkwächsler? mint akármelyik Baldowerer (orgazda). – Ami a szépliteraturát illeti, azt a remekiróktól kezdve egész a curiosumokig ismerte; – a philosophiából baccalaureatus volt, – épitész, zenész, festész volt; – buvárkodott népisme és régészetben; – gyakorolta a homoeopathiát és hydropathiát, a schrottcurát, a perkinizmust és baunscheitizmust; – kedvelte a csillagászatot, volt saját csillagdája; azután botanikus volt, természettudós; járatos az exoticus flora és fauna világában; majd törvénytudós volt és államférfi; később nagy financier és nemzetgazdász, különösen bányász és állatacclimatáló; – szokás szerint geograph gyakorlat után, mint hires utazó; tekintély volt a spiritizmusban és quasi médium; tanulmányozta minden népek vallásait, a shamanizmust, bramanizmust, buddhizmust, mohammedanizmust, a shi és sunna válfajaival fetishizmust, talmudizmust és chistianizmust; in thesi követte a jansenismust, in praxi a mormonizmust és amellett, mint nemes ur, született törvényhozó volt és született katona.“

Mi ez, mi ez, ez a rettenetes egymásután, ez a keverék, ez az egyveleg? Mért van erre szüksége az irónak? Kit akar megszéditeni vele? Mi ebben a sajtóhiba, mi a tévedés, mi a nemtudás? Helyenként nem is értem, más helyeken, mintha érteném, de nem vagyok biztos benne; ahol megértem, ott kétségbeesve látom, hogy nincs értelme. És mindezeken tul az egész: nem igaz. Nem is tiktakkol, hanem kalapál a fejemben, hogy nem igaz. A hét élő európai nyelv már nem igaz, de a szanszkrit már iszonyuan nem igaz, a japáni, a kinai riasztóan nem igazak, a pápua, a sziu és az ovaszéró hajmeresztően nem igazak. Semmise igaz az egészből, ennek következtében nem is érdekel s csak mint kuriózumot olvasom tovább, hogy van-e benne még ilyen? Van. Csupa ilyen van. Az összes figurák ilyenek. Megijedek a szótól, mikor elgondolom, hogy ez az egész regény hazugság. Hogyne volna hazugság, ha regény. De szabad-e ugy hazudni a regényt, hogy ne hihessem el? Szabad-e hazugul hazudni? És különben: igazán hazudni kell-e a regényt?

Fantázia… A leggyönyörübb tehetsége az embernek. De mikor tudom, hogy a fantázia csak a meglévőből tud épiteni; nincs fantázia adatok nélkül és minél több az adat, annál vakmerőbb lehet a fantázia, szélesebben terjeszkedhetik, magasabbra csaphat. És látom, hogy az adatok fele hamis, rossz, értéktelen, kényelmetlen. Mi van a fantáziával hát? Annak a fele is ugyanilyen kell hogy legyen. De meghizhatom-e a másik felében, ami azokra az adatokra épül. amikről én nem tudom, hogy hamisak. Mindamellett hamisak lehetnek, sőt már gyanakszom is, hogy hamisak…

Milyen bajban vagyok ezzel az olvasmányommal. Victor Hugo, igen, igen, Victor Hugo, ott vannak ilyenek, de ennyire nem alaptalanok. Ha bizonyos föltételek adva vannak, vagy adva volnának, akkor azok az emberek lehetségesek volnának. De ezek az emberek soha, semmi körülmények közt nem lehetségesek. Nincsenek a világon. Csak az iró képzeletében vannak? Nem, nem, ez a legkinosabb, nem hiszem, hogy ott is lehetnének. Sehol sincsenek, csak a papiroson lézengenek.

„Fantissa nemcsak regényeiről volt hires, hanem fényes ékszereiről is. Voltak neki a hirlapok által országosan megénekelt brilliánt, smaragd, opál, zafir és igazgyöngy garniturái. A brilliant ékszereit eladta s utána szökött Ottó grófnak Algirba. Akkor Ottó gróf tovább szökött Bengálba: tigrist, elefántot vadászni. Ekkor Fantissa eladta smaragd ékszereit s utána hajózott Bengálba. Akkor Ottó átmenekült Siamba: szarvorrut vadászni. Mire Fantissa eladta az opál ékszereit s utána vágtatott Siamba. De már akkor Ottó gróf megint odább állt Ausztráliába: känguruht vadászni. Fantissának volt még zafir ékszere; annak az árával utána hajtatott Ausztráliába. Ottó gróf menekült Mexikóba: buffalót vadászni, Fantissa a gyöngyök árán oda is utána; innen Ottó gróf fel Kamcsatkába: cethalat vadászni. Fantissa utána; végre Szibérián keresztül Ottó gróf jeges medvét vadászva, Oroszországba, Fantissa mindenütt nyomában. Mikor aztán Ottó gróf alul mind az öt világrész kifogyott…“

Mi volt akkor? Nem bánom, mindegy. Kifárasztott ez az ugrándozás a térképen, mert nem volt igaz. Szaladok Jules Verne angolja után, mert a térképe nem hazudik. Algirból nem lehet Bengálba menni, Mexikóból Kamcsatkába. Azt hiszem nincs kenguru Ausztráliában, nincs buffaló Mexikóban, jegesmedve Szibériában… És a gyötrelmes ötlet az ötféle ékszerrel, a pontos párhuzam a világrészek és az ötféle ékszer közt. Mily fárasztó, mily bántó, szinte fájdalmas.

Nagy bajban vagyok ezzel az olvasmányommal. Elhoztam magammal a Kárpáthy Zoltánt, meg a többieket. Nem merem elolvasni őket. Hátha ugyanilyenek? Nyilván ugyanilyenek. És akkor meghasadna szivem Kemény Zsigmondért, aki kortársa volt Jókainak. És szintén regényiró. Jaj, micsoda pokol lehetett az élete.

A LÓ.

A gyerek hozta a lovat, hogy a lóvonat elé fogja. Már ahogy’ hozta, azon meglátszott, hogy a gyerek és a ló nincsenek egymással jóviszonyban. A gyerek ráncigálta a lónak a száját és dühösen nézett a lóra; a ló elfarolt a gyerektől.

A gyerek vöröshaju, szeplős fiu volt, gonosz-ábrázatu; a ló mingyárt első pillantásra jólelkü lónak látszott. Ha választanom kellett volna, melyiket tekintsem magamhoz közelebbállónak, velem-rokonnak, egész-biztosan a lovat választottam volna. A gyerektől féltem volna, hogy, ha megharagszik rám, bicskát ránt ki, a hátam mögött, és belémszurja, a ló nyilván figyelmeztetett volna, a maga módján, ha vele szemben valami nemhelyeset cselekedtem volna.

Tavaszi délután volt, langy-meleg, kékegü, napsütéses, azok közül a tavaszeleji órák közül való, mikor az egészség, a teljes élet, átmenetileg jólérezheti magát, mert földön, fákon, légben csak szépség, frissesség, fejlődés veszi körül. Az uj falevélnek, a kiserkedt fünek, a csillogó égnek, a tiszta-fehérre mosott felhőnek, a napfényben sütkérező padnak, az automobilok ajtaján a rézkilincsnek: mindnek, mindnek tavasza volt. A lónak is.

Csak a gyerek képviselte az évszaktalan emberi ádázságot. A gyerek piszkos és gyürött volt, nem a munkájától, hanem attól, hogy nem törődött a tavaszszal, nem vette észre, fontosabbnak tartotta magát és azt, hogy gyülölködjön, a felviruló tavasznál. Undok volt a gyerek és el kellett volna távolitani a tavaszból, a tavasz és az ember nevében.

A lóvonat kocsija elé cibálta a lovat a gyerek, de szántszándékkal ugy, hogy a ló messzebb legyen a kocsitól, semhogy az istrángot fel lehessen kötni. A ló magától hátrább jött volna, mert a ló okos és szelid volt, de a gyerek, elől, rángatta a száját, aztán hirtelen hátraugrott és a gyeplőszárral kezdte hátrahuzni a lovat. Közben közvetlenül a ló hátsó lábai mellett állt és ütötte a ló combját az öklével.

Emiatt a ló nem tudta, hogy mit akar tőle az ellensége, azt-e, hogy előbbre menjen, azt-e, hogy hátrább jőjjön.

Folyton azt vártam, hogy a ló rug egyet, megpróbálja agyonrugni az ádáz gyereket, de a ló nem tette. Csak reszketett, egész testén reszketett a szép barna bőr, az utálattól és az elfojtott haragtól. A ló le tudta győzni önmagát. Ki van zárva, hogy a ló félt volna a gyerektől. A ló hatalmas és jóltáplált volt, a gyerek nyeszledt és fejletlen. Talán ezért is gyülölte annyira a lovat. Nagyon gyülölte, nem is tudott máskép nézni rá, csak szikrázó szemmel és ökölbeszoritott kézzel.

Mikor már kellőképen hátrarángatta a lovat, akkorát rántott a gyeplő egyik szárán, hogy a zabla-vas kiesett a ló szájából.

– A kutya istenedet! – káromkodott a gyerek és megint előre rohant a ló fejéhez, hogy a zablavasat visszategye a szájába. A ló biztosan a szájába engedte volna tenni a vasat, láttam, tessék nekem elhinni, láttam, hogy engedte volna, de a gyerek azzal kezdte, hogy ököllel orronvágta a lovat. Ez fájt a lónak, kénytelen volt magasra felkapni a fejét, a fájdalom reflex-mozgásaként, s ezzel a szája magasabbra került, semhogy a gyerek felnyujtott kézzel kényelmesen elérhette volna.

A gyerek ráncos, rossz, kék száján megint csak ugy ömlött a szitok. Oldalról néztem a viaskodást. A ló a szemellenző alul lenézett a fiura, nagy, véres, de mégsem gyülölködő szemmel. Csak undorodott nagyon embertársamtól, aki most az öklét a gyürüs ujjával kibütykösitette és ugy öklözte a ló nyakát.

A ló folyton reszketett és a szájába engedte tenni a vasat, de a gyerek káromkodva tovább-öklözte. A ló igyekezett mozdulatlan lenni, mert látszott, hogy tudja: minden hiába. Ez a kis vadállat gyötörni akarja, s ő minden mozdulatával csak okot ad neki arra, hogy gyötörhesse. A tavaszi boldogságtól remegő levelü nagy fák alatt csak négyen voltunk. Egy példány ló, Equus caballus, és három példány ember. Homo sapiens, a gyerek, egy ur, meg én. A ló, a szép, derék ló, jobban képviselte a maga állatrendjét, mint mi hárman a mienket. A gyerek olyan volt, aminőnek leirtam, az ur koravén arcu, városi testü ember, törődött és rosszkulturáju. Én tulságosan középtermetü vagyok ahhoz, hogy alakilag is megfelelő Homo sapiensnek tarthassam magamat.

Mikor már nagyon nem lehetett nézni, mit müvel a gyerek, az ur, aki a kocsiban ült, megszólalt:

– Mit bántod azt a lovat?

De nem volt jó határozott hangja az urnak, hanem bizonytalan és szétfolyó hangja volt. És az is érzett a hangján, hogy nem az emberséges ember beszél belőle, csak az ujságolvasó, aki olvasta az Állatkinzás cimü napihireket. És ezzel a kérdéssel nem fejezte be a mondatot, hanem ezt is hozzátette még:

– Bántott az a ló téged?

Ebből kiderült, hogy az ur azon az állásponton áll, hogy, ha a ló bántotta volna a gyereket, akkor a gyerek visszabánthatta volna a lovat. Én már ebből láttam, hogy az ur nagyon gyatra ember. A gyerek kajánul továbböklözte a ló nyakát, onnan villogtatta a szemét az ur felé, igy feleselve:

– Mi köze magának ahhoz?

Az ur ezt felelte, bizony isten ezt, a saját fülemmel hallottam, hogy ezt:

– A haza érdeke, hogy ne kinozzuk a lovat, hogy egészséges maradjon.

Tehát azt vélte, hogy a lovat egészségesen kell tartani, hogy elmehessen a csatába és ott megdögölhessen.

A gyerek felelt:

– A magáé ez a ló, hogy belebeszél?

Az ur ahelyett, hogy eddigi tévedéseit helyrehozva, oda ugrott volna pofonverni a gyereket, felelt a kérdésre:

– Nem az enyém, de a tiéd se.

– De a magáé se!

– De a tied se!

Azt hittem, itt elakad a két ember vitája. De az ur folytatni tudta:

– A ló a közé.

– Kié?

– A közé. A közmunkatanácsé ez a ló. Közpénzből vették ezt a lovat, azért nem szabad bántani.

(Szerettem volna elszaladni, annyira megalázott engem ez a beszéd. De ottmaradtam, mert folytatták.)

– Csak maga hallgasson – mondta a gyerek – maga nem ismeri ezt a lovat! Nem magát haragijja! Ahhoz van esze neki, hogy lerágja a füvet! Ahhoz van!

És megint beleöklözött, mert a ló nem tudja, hogy nem szabad lerágni a füvet, amelyen keresztülvezetik.

Az urnak még volt egy érve, amit olvasott valahol; azt sem akarta dugaszban hagyni

– A ló nem tud védekezni.

– Mért nem? – kérdezte a gyerek.

– Mert nem tud beszélni.

A gyerek ránézett az urra és látta, hogy nem kell félni tőle. Ezt felelte:

– Dehogy nem! Most is az beszél.

És a gyereknek, az állatkinzónak, volt ebben a pillanatban igaza, az állatvédő urral szemben.

A ló, az igazi, a kocsi előtt, nem szólt bele az egész diskurzusba. Csak állt és reszketett. Nyilván hallotta, hogy mit beszélnek a háta mögött. Én is hallgattam, de mert a felső bőröm, a fejlődés folyamán, elvesztette a reszketési képességét, én csak belül ludbőröztem, valahol a lelkem epidermiszén.

*

És aki azt mondja, hogy mit akarok én most egy ló, egyetlenegy ló esetével, annak előre megizenem, hogy szamár. És hogy megérdemli mindazt, ami körülötte történik.

CSATATÉR.

– Ez a kép a háboru elejének egy csataterét ábrázolja, azt, amelyiken a szerb Timok-divizió pusztult el. Azóta megváltozott a háboru és nyilván, a csatatér sem ilyen –

Itt volt, itt játszódott le, nevezetes volt, véres volt, nagyszerü volt. Látszik rajta? Nem látszik. Két hete, vagy három hete annak; én nem tudom, a többiek se tudják pontosan. Sok ember megjegyezte ugyan magának azt a napot, mert azoknak az embereknek: a haláluk napja volt. De ők nem számitanak. Mit tud a halott? Talán mindent, de én nem tudom, hogy tudja-e, s ha tudja is, nekem nem tudja megmondani, hogy tudja.

Hol vannak a holtak? A föld alatt. Hol vannak az élők? A föld alatt (a sáncban), másutt, mert már másutt a harc. Vagy nem is a sáncban vannak, hanem a gőzfürdőben, vagy a kávéházban, hisz az élőknek sok helyük van. A halottnak csak egy. Ott, ott ni, a vörösfáju bádog-krisztuska meg van hosszabbitva egy léccel, a lécen egy másik léc, keresztbe. Ha nem mondanák, észre se venném. A bádogkrisztuska mögött sokat temettünk el, mienket is, ellenségét is, A léckereszt azt jelöli. A sir? Meg se látszik. Épp olyan földturás, mint a többi. A föld nem hagyja magát. Mintha tiltakoznék a háboru ellen: nem mutatja a csata helyét.

Milyen a csatatér? Semmilyen. Ahol nem álltak emberi épitmények, amiket megpusztitott a csata, ott a föld, a fa, a fü, a göröngy, minden: ragaszkodik a régi formájához. Az a felforgatott hant a lecsapott gránát helye? Az. Ugy mondják, hogy az. De nyáron, a lellei határban a pucokturás, aminek a gerincét a disznók szétheverték, ugyanilyen volt. Amott meggyulladt a bokor, a száraz bokor, az ágyuzástól? Ha pásztor gyerekek tüzet raknak a bokor tövén, s a láng belekap a száraz gyepübe, az eredmény ugyanez. Csak nem halt meg senki. Sem a bokor tövében, sem körülötte.

De itt meghaltak. Sokan. Milyen a csatatér? Semmilyen. Mikor a holtak – ki hasmánt, ki hanyatt, ki féloldalt, ki a fejére lökve – itt hevertek, mikor a sebesültek nyögtek és vánszorogtak, akkor lehetett még valamilyen. Mikor kifordult-belü lovak mutattak lábbal az égre, mikor gutaütött ágyuk egyik vállukat leeresztve ültek itt a talpukon, akkor lehetett valamilyen. Most, ahogy én látom, az események után nem is sokkal: már csak tájkép, ami semmit el nem árul. Ha nem magyaráznák, ugy mennék át ezen a sikságon, mintha itt soha semmise történt volna.

Hogy nézzem az erdőt! Mit látok rajta? Gyönyörü, nem? Reszket az ága, amint a szellő nekiverődik, hullatja sárga, barna, fakó, gémberedett leveleit, a földjét vastagon boritják a falevelek, s e vastag szőnyegen ember nyoma sem látszik. Ó pedig hires erdő ez! Ideszoritották és itt semmisitették meg őket. Most csak a szél sóhajt ki belőle, akkor emberek orditottak, puskák pattogtak, ágak recsegtek, törzsökök zuhantak, koronák fellángoltak. Semmi nyoma mindennek.

A kukoricás? Le van törve, ugy-e, a parasztok törték le, elvitték az aranysárga csöveket, hogy kukoricát morzsoljanak róluk és a csutát, hogy alom legyen belőle. És a nagy, lusta, sápadt tököket otthagyták a barázdák között, mert még nem érettek. Még most is ott lapitanak. – Nem. A kukoricát katonák törték le, hogy ellenség bele ne bujhasson. Paraszt nincs ezen a vidéken. A tököt, amely már régen érett, elviheti, aki akarja; de senkise akarja. Az országut vándorlegénye egy kis tüzet gyujtana mellette és megsütné. Sárgabélü, forró parázstök. Degeszre ehetné magát belőle, De nincs az országutnak vándora, mert aki Passierscheint kap, az nem vándorlegény. S ha volna vándorló, az se igen nyulna a tökhöz. Nem tudni, melyiken feküdt halott katona teste.

Milyen hát a csatatér? Semmilyen. Alálejtő rónaság, bokor, meg fa, meg csőszkalyiba, meg erdőszél, meg kukoricaföld, meg szőlőtelep. A szőlőt tessék jól szembevésni. Ott egy század pusztult el. És ime, azóta tán két napszámos járt benne, akik a karókat föligazgatták, s én már nem látom, hogy ebben a szőlőben embervért szüreteltek.

A drótsövény, az a kesze-kusza? No igen, hogy utonjárók be ne másszanak a szőllőbe és le ne lopkodják a tőkéről a fürtöt, ami a venyigét lehuzza. Dehogy! A drótsövényt a katonák feszitették oda, az ellenség csak odáig tudott eljutni hasoncsuszva, ott föl kellett emelkednie a mellével, meg a fejével, hogy a drótsövénnyel bajmoljon. És akkor meghalt, mind meghalt puskagolyótól. A drótsövény csak egy helyen van elszakadva. Hiszen láttam én már szakadt drótkeritést. De ezt itt ugy vágták el, ollóval. Ezen a ponton volt a legtöbb halott. Mellette a földhányás megint: sir. Hogy ne kellett legyen messzire vinni el őket.

Milyen a csatatér? Semmilyen. Hosszu-hosszu országut. Rosszabb, mint a csata előtt volt? Nem-igen. Ágyu kivágta, gyalogság jóra taposta. Az ellenségé. Utána a mi ágyunk és a mi gyalogságunk ugyanezt cselekedte. Most olyan, amilyen azelőtt lehetett. És az árok mellette? Országut árka. Száraz lósóska, nagy lapulevelek, összezsugorodott kakukfü-bokor és valami vörös-bogyós bozót, amit én mindig farkascseresznyének hittem. Ami nem zárja ki, hogy valami egész más ne lehessen. Ott: bedült az országuti árok partja. Mi van azon? parasztszekér, ha kocsisa alszik nappal, vásározók szekere éjjel, ha a portéka rosszul van felrakva és faroltatja a szekeret: igy szakitja le az árok partját, miközben maga az árokba fordul. Nem, nem. Ágyu dült oda be, mikor utána lőttek és a gránát a lovak közé csapott. A félig döglött lovak oldalt ugrottak és magukkal rántották az árokba az ágyut. Ott maradt. A tüzér, aki ült rajta, az is ott maradt. A nyakát törte ki.

Kocog a kocsim az országuton. Hát milyen a csatatér?

Ez a fa? Hát nem a szél csavarta ki? Nem, uram, tőbül lőtték el, de milyen messzirül! Nyitott, szögletes, hosszu gödör az országut mellett, de keresztbe vele. Vizet akartak elvezetni benne? Á! Gyalogsági lövészárok; egyik olyan, hogy a földhányása Magyarország felé van. Ez a szerbeké. A másiknak a hantja dél felé kihányva. A mienk. Azóta se nyult hozzá senki. Odébb: mélyitett szérü, de nem látni benne a földbetaposott pelyvát, szalmatöredéket. Csak a fekete föld van ott, göröngyeit az eső kicsit szétverte. De nem is szérü, hanem volt ágyupozició, s csak a csata forgalma taposta ki olyan köralakura. Amott egy másik. Sikérebb. Nem használták olyan soká, kimentek belőle, mert akácfa állt mögötte, könnyebb volt odacélozni.

Hé, hé, kocsis, megállni! Mit kapar az a kutya ott a dülőut mellett? Kezet? Lábat? Nem. Csak egy katonasapkát, rongyosat, tur ki a pofájával. A fej, ha ott van, lejjebb van, mész alatt. Gyi, menjünk tovább. A csatatér semmilyen.

Ilyen.

EGY KORTÁRSAM.

Magasról nézett le a hold és a Duna ugy tükrözte, olyan ragyogóan, olyan csoda-simán, mintha nem is az a barna, szennyes viz volna, ami; a város szemben és hátul ugy szikrázott és olyan tündérszép volt, mintha nem azok a galád-galád, szégyenletes emberek laknák, akik lakják; fönt és lent és köröskörül a világ olyan békességes volt, mintha nem is annak a fertelemnek a nyavalyatörése rázná, aminek…

A barátom ezt mondta:

– Ha szegény Kovács Sándorról csak egyetlenegyszer életében megirták volna azt, amit a halála óta mindennap megirnak, akkor biztosan nem ölte volna meg magát. Mért csak a halottról lehet jót irni? Mért nem irja meg senki Szép Ernőről, hogy milyen nagy ember, milyen nagy iró, hogy a legmagasabbrendü mértékkel mérve is, gyönyörü az, amit csinál?

– Ki irja meg? – kérdeztem vissza.

– Ird meg te. Mindegy, hogy ki irja meg.

– Nekem nem hiszik el. Akik sem engem, sem őt nem ismernek személyesen, azok azt mondják, hogy ‚biztosan a barátja‘ ‚egy kávéházba járnak‘ azért ir róla igy. Akik ismernek, vagy azt hiszik, hogy ismernek, megkérdik egymástól: ‚mit akar tőle? miért irja ezt? meg van ez őrülve?‘ Mert fogalmad sincs neked arról a disznóólról, amelyben élünk. Itt az emberek rosszak és mást, mint rosszat nem is tételeznek fel egymásról. Ogyoenak hivják magukat, okos gyerekek egyesületének, de az eszüket csak arra használják fel, hogy a többieket kicsufolják és nekik fájdalmat okozzanak. Hát ki irja meg? A kritika? Van itt kritika? Tud itt kritika lenni, ahol azok, akikben meg volna a képesség rá, kénytelenek és csakugyan kénytelenek, irodalompolitikát csinálni, mert különben beléjük fojtanák a szót? A többi pedig, aki gyakorolja a kritika mesterségét, igazán, őszintén, becsületesen nem ért hozzá, és ez a jobbik eset, mert többnyire nem-őszintén és nem-becsületesen áll az alkotás előtt, amiről mondania kellene valamit. És mit ér, ha megirják róla? Itt nincs mérték. Ugyanaz, aki ma meggyőződéssel irja meg Szép Ernőről, vagy egy másikról, hogy milyen kiváló irónak tartja, hajlandó holnap meggyőződés nélkül megirni ugyanazt egy harmadikról, akit abszolut nem tart kiváló irónak, de mert az egyik irás fölött nem áll: „ez nem komoly véleményem“ – egyik irásnak sincs semmi értéke és annyit jelent, mintha Szép Ernőről, vagy a másikról semmit sem irtak volna.

– De ez igy nem lehet… Közben ittjárnak az ilyen emberek közöttünk, fáradtan és ernyedten az elismerés hiányától, vagy a rossz, bántó elismeréstől, mert az mindig van, sőt sok is van. S végül felöltik azt a pózt, hogy nem is kell nékik az elismerés. Pedig kell, anélkül irni nem lehet. S nem kell félni: aki nem birja ki az elismerést, az egész biztosan nem is érdemes rá. Aki összeroppan a dicsőség sulya alatt, annak nem járt ki a dicsőség. Nem is kár érte…

*

Háromnegyed tizenegy elmult, föl kellett szállni a hajóra. Sietve kapkodták vissza az átjáró deszkákat. Fönt a födélzeten, ahol egyedül vottam a holdfény alatt, mig a hajó előrefeszült a két alásiető várospart között, ezeket gondoltam:

– Szép Ernő. Mért nem irok róla? Se róla, se Somlyó Zoltánról, akiről már hónapok óta akarom megirni, hogy a legliraibb magyar lirikus; sem Karinthy Frigyesről, akiről évek óta szándékom megmondani, hogy végre egy magyar iró, aki gondolkodó is… de most Szép Ernőről kellene irni, ő most közelebb áll hozzám és közelebb mindenkihez, akiből nem halt ki még egészen az ember. Köröskörül, egész Közép-Európában, amennyire én ennek a Közép-Európának a nyelveit ismerem, sőt tágitva a határt… – mert igenis tágitani lehet a határt, ha a fejetek tetejére álltok is, ha, mondjuk, tiz évig sikerül is kinzókamrát csinálni a világból, aztán ujra emberrévedlik vissza az ember s nem láthat embernél egyebet az embertársában… mondd, agyarkodó, ádáz öreg: mért nem mégy el személyesen megdögleni, ha azt hiszed, hogy dulce et decorum?… és mondd, mért hiszed? beszéltél már egyetlen halottal? ki mondta ezt? Csupa élő, ugy-e, akik, ha még oly dulce et decorum is, még sem a halált praktizálták, hanem megmaradtak élőnek, hogy a dulce et decorumot elmondhassák…

De hova tévedtem… Igen: egész Közép-Európában, sőt tágitva a határt, a többi belekeveredett országokban sem látok összesen tiz olyan irót, akit Szép Ernő mellé állithatnék. Nem, még ötöt sem látok. S ha vannak, akkor az egészen hallgatók közt lehetnek csak. Nem, nem félek attól, hogy tulzok. Milyen nevetséges erőfeszitéseket tettünk eddig, hogy betoljuk az irodalmunkat a világirodalomba, a kereskedelmünket a világkereskedelembe, a forgalmunkat a világforgalomba. Nem ment, hasztalan, nem ment! Most benne vagyunk. Mi csak kevéssel mentünk feljebb, a világ ellenben sokkal-sokkal lejjebb jött. Most egy nivón vagyunk körülbelül és most nem kell félni, hogy eltévesztjük a mértéket. Aki nekünk ma nagy, az egy centiméterrel sem volna kisebb Párisban, s aki Londonban nagy, azt holnap nálunk is ugyanakkorának kell hogy lássák. Persze másképp mérem a nagyságot, mint ahogy most közkeletü s biztos, hogy összes közkeletü nagyjainkat eladnám egy nadrággombért s még azt a nadrággombot is a Dunába hajitanám… Ennek a Szép Ernőnek négy év óta nincs témája. Csak egy témája van. Nem tud másról irni és amikor másról ir: akkor még inkább csak arról ir. A szeme kifordul, a haja égnek áll, a szája elkékül és csak egyre mondja: mondja azt a szót. Annyira mondja, hogy már ki se mondja. Csak a száját mozgatja. Csak ő cselekszi azt, amit mindnyájunknak cselekednünk kellene: az irtózat áhitatával nem beszélni egyébről; nem megfeledkezni róla, nem abbahagyni a nézését… És hogy ezt milyen müvészi eszközökkel cselekszi, arról most nem szabad értekezni, mert még félreértenének. Azt hinnék, hogy a müvészetet tartom a fontosnak. Pedig nem, most nem, amig ez van, addig nem! Vissza kell állitani a dolgoknak azt a rendjét, amelyben a müvészet volt a fő s az ember azért élt, hogy müvészettel megörökitse magát. S a müvészi eszköz most csak annyiban ragad el, amennyiben ezt a célt, ezt a végeredményében müvészi célt szolgálja. Majd később, majd máskor másként gondolkodom, de most nem lehet koncessziót tenni, még a müvészetnek sem… Ez a Szép Ernő most a legszenvedőbb ember, szenvedését a legemberségesebben kifejező. A cipőjegyről beszél és az egész Emberiség szavait mondja a cipőjegyről. Megint nem félek. Igenis: Emberiség és cipőjegy összetartoznak, lassanként már nem is tartozik egyéb az Emberiséghez, csak a cipőjegy, meg a többi ilyenek. És lehet örök szavakat mondani a cipőjegyről s nem is kell egyébről mondani őket, mert különben az emberek elfelejtik, hogy mi van… Szép Ernő nem felejti el. Azzal a gyermekes elbámulással, amely a felhőket sem tudta megszokni, ő még látja, hogy az emberek furcsa ruhákat vesznek magukra, furcsa eszközöket a kezükbe és mikor ezt megtették, akkor azt hiszik, hogy most joguk van furcsa cselekedetekre is. Ezen már senki sem csodálkozik. Ő még nem nyugodott bele… És nemcsak néha és itt-ott mondja meg, hanem mindig ezt mondja. Nem is sóhajt már. Nyöszörög, annyira nem birja. Kell lenni ilyen nyöszörgőknek, akiknek az emberiség nevében kell nyöszörögniök, különben ugy látszanék, mintha az emberiség, ez az aljas, igenis birná és lehetségesnek tartaná…

Amikor majd… szóval, igen, akkor… majd összeülnek a népek és igy szólnak egymáshoz:

– Én is nagyon-nagyon el voltam aljasodva, mint te, vagy talán még jobban, nem is értem hogyan… De nézd: nálam voltak sirók, akikből a legjobbik énem vinnyogott ki, már amennyire megengedtem nekik, mert akkor olyan elvetemedett voltam, hogy a sirást sem engedélyeztem. De most büszke vagyok rá, hogy voltak ilyen siróim. Mutasd, neked voltak-e?

Akkor mi mutathatjuk ezt a Szép Ernőt. Talán addig másokat is. De ezt már biztosan. És büszkék lehetünk rá, mig ellenben borzasztó kevés egyébre leszünk majd büszkék, amivel most kérkedünk. Szavak fogják égetni a szánkat, amikkel most rothadttá tesszük a levegőt, kolerássá, annál is rosszabbá… Mit gondolnak az emberek, hogy néznek ki most a Krisztusok?

Én látom ezt a nyurga kis gyerektestü embert, elegáns tavaszi ruhában és aranygombos sétapálcával a kezében, de a keze, mind a két keze, keresztre van szögelve és a feje, Girardi-kalapos feje, gyürött arcu, nagyszemü feje, előrebillen és azon a nyelven, amit mi mostan beszélünk, a kávéház nyelvén, a liget nyelvén, a most meghaló elevenek nyelvén nyögi a messzehordóval megbecstelenitett ég felé:

– Éli, Éli, lamá sabaktáni?

*

A hajó fölért a felső szigetre, matrózgyerekek és matróz-öregek dolgoztak a nagy drótkötelekkel, mert a matróz-matrózok, a középső korosztály…

Mig bementem a fekete fák alá, azt gondoltam, hogy valami ilyest kellene irni Szép Ernőről.

Ha megirom, mindenki félre fogja magyarázni, még ő maga is.

SÓHAJTÁSOK A HÁBORUBAN.

1. Tavasz.

Mindenfelé nagy készülődés van. A fedezékek most mélyebbre vannak ásva, mint a hogy voltak előbbi tavaszokon. Néhol három méterre a föld alá, néhol még annál is többre. A szöges drótsövényekbe magas-feszültségü áramot vezetnek, ugy hogy a ki hozzányul, azonnal szörnyet hal és akit golyó vág oda holtan, annak a holtteste rángatózni kezd, mintha élne.

Tavasz van. Az előterek alá vannak aknázva, egyetlen gomb megnyomására legalább száz-kétszáz ember röpül husrongyokban és csontszilánkokban a levegőbe, mert husból és csontból van az ember és a robbanó gázaknak nagyobb a dilatációja, mint a husnak és a csontnak a kohéziója.

Tavasz van. A géppuskák be vannak állitva és be vannak lőve. Söprik a terepet; harminc, negyven, nyolcvan embert kaszálnak le minden percben, ha kell. És kell most, mert tavasz van.

Tavasz van, most nyilnak az offenzivák. És vetnek most az emberek. Lángvetőkkel vetnek, a vetésük mingyárt kikel, felsarjad és már el is fekszik a földön, terméstől sulyosan. A halál marokverője megy a nyomukon, megtérdeli a kévét, megroppantja derékon és ellöki az utból.

Tavasz van. A nehéz mozsarak lebetonozva, s ha majd elsütik őket, ott, ahová a lövedék lecsap, ott semmi sem marad, sem ház, sem ember, sem lombos fa, sem lábasjószág. És ha megindulnak a rohamok, pedig megindulnak, mert a tavasz a rohamok évadja, az árkokban, bizony, élő nem maradhat. Mit az ágyu ki nem irt, megöli a géppuska, akit az sem, azt a gyalogsági tüzelés gyilkolja meg, ha nem, hát a kézigránát tépi szét, vagy legvégül a bajonet szurja keresztül.

Tavasz van. A holttestek feltornyosodnak az árkok előtt, tavaszszal tornyokat épit az emberfia és a tornyokat nem lehet elvinni onnan, ahol vannak, mert innen is, onnan is lőni fognak a kibukkanókra. Mindez pontosan elő van készitve, kiszámitva és megmérlegelve. Mind ennek a legnagyobb rendben kell mennie.

Tavasz van. Munició bőségben. Óránként ezer gránát is lecsaphat egyetlen kicsiny frontdarabkára. Szublimát, karbol, kötőszer van elég, aki meg nem hal, annak bekötik a sebét. Operáció előtt érzéstelenitik azt a helyet, ahol a kés a hust felszántja majd. A srapnell-hüvely recésszélü töredékét, ami csontig furódik, kiemelik, a szabálytalan seb száját bevarrják. A vonatok állnak a front mögött, üresen. Hőmérő sok van, mindegyiken negyvenkét fokig tud felszaladni a higany. Oltják a meszet, hogy legyen mivel fehéren betakarni kormos halottakat.

Tavasz van. Mindenfelé nagy a készülődés.

Az orgonabokor is készül. Pattantja ragadós kis rügyeit.

2. Esti ima.

Álmos vagyok, álmos vagyok.

Jó isten, ha vagy, te látod lelkemet, hogy minden póz nélkül, igazán, őszintén álmos vagyok. Mint a tej, mint a gyerek. Pedig nem is törtem magamat valami nagyon, nem jártam és nem dolgoztam sokat, mégis álmos vagyok. Nem ittam bort, sört sem ittam, nincs is késő még, mindössze csak tiz óra van, de álmos vagyok és aludni szeretnék. Nem is álmodni, csak aludni, ahogy aludni szokás, ha az ember olyan szerencsés, hogy nyugodtan álmos lehet.

Nem akarok kimenni a lakásomból. Nem kivánom látni az éjszakai életet, sem fényét, sem sötétjét; nem óhajtok találkozni sem barátaimmal, sem ellenségeimmel, sem a közömbös idegenekkel, akik elmennek mellettem, mint a felhők, nem tudni honnan és nem tudni hová. Nem szeretnék udvarolni, nem társalogni, nem szemlélődni, nem megfigyelni, csak aludni szeretnék, mert álmos vagyok. Olyan egyszerü ez, olyan igen-igen egyszerü. Hadd fekszem hát le, hogy lehunyhassam a szemeimet, amik csaknem leragadnak. Olyan nehéz a fejem a tenyeremben, ahova hajtottam. Olyan sulyosan szántja a ceruzám a papirost. Ugy elszaladoznak a betük egymástól; megráncosodik a homlokom és inkább imádkozom is, amit sohasem szoktam csakhogy alhassam, alhassam, mert nagyon kivánatos énnékem, hogy aludjam.

Igen, inkább imádkozom:

Emberek, kik vagytok a földön, szenteltessék meg a ti nevetek, legyen meg a ti akaratotok. Adjátok, hogy kiki jól érezze magát, kinek-kinek teljesedjék a szive vágya és megtörténjék a mire óhajtva gondol. Adjátok, hogy visszajöjjön a csatából mindenkinek mindenkije, aki még megvan; aki itthon van, ne menjen el; sebesült meggyógyuljon, béna megujuljon, halott feltámadjon. Adjátok, hogy senkise éhezzen, senkise fázzon, kiki az ő társát szeresse, senki a másikat agyon ne üsse, szabad ég alatt senkise háljon, ébren senkise virasszon, hadvezérnek ne legyen többé jelentenivalója, béke legyen, békesség, boldogság, üdvösség. Hősi halottat egyet se olvassak.

Alhassak.

3. Napfény.

Tüzelő napfény ömlik az égből, illat párázik hozzám a légből. Nők az arany feredőben, az illattól részeg levegőben. Fehér ruhások és mások, halvány orcások és piros orcások, ringók, szállók, himbálók, jószagu, friss szagu, életszagu nők, hajladozóak és libegők. Ahogy mennek az uccán, hüs utánuk a levegő, vagy forróan epedő, vagy nem tudom milyen, de jó. Ó. Nők gömbölyüek és karcsuak és mind gyönyörü arcuak, mind csupa csókalaku száj; ránézni nagyszerü és fáj. Hányan vannak? Ezer meg ezer tódul a szememre. Mire vannak? Szerelemre, csak szerelemre. Mert akárhogy magyarázzák a bölcsek és szárazak, az ember nincsen egyébre. Attól van, azért van; a nők, hogy szépségkirakatot rendezzenek, a férfiak, hogy nekik örvendezzenek. Nők, mindenfélék; virág a fejükön; sárga hajkorona, fekete hajkoszoru, pihe, hamv, festék az arcokon, láng, vágy, bágyadás a szemekben. Nők, hogy öleljenek, csókra feleljenek, széditsenek, forraljanak, kacagjanak és csaljanak. Nők, sokak. Nők, mindenfélék, nők.

És a férfiak? Keresem a férfiakat. De azok nincsenek. Elmentek. A férfiaknak nem kellenek a nők, a tiszták, az üdék és üditők. A férfiaknak véres bor kell és por kell és hullaszagu nyár kell és sár kell és piszok és kórság és előre és hajrá-hajrá és vérfecscsenés és letépett kar és leszakadt láb és kilocscsant velő és kicsorgó szem, és kavarodás, hemzsegés, virrasztás, zihálás, roskadás, halál.

Ez a rend. Rend-e ez? Ki tette, hogy igy van? Aki tette, tudja-e mit tett? Vagy senkise tette? Csak igy van?

És lesz-e még máskép?

4. A fához.

Egy nagy fa bólint be az ablakomon.

Az ember nagy, igen nagy az ember, de ez a fa nagyobb. Könnyedén hajtja be ágát a negyedik emeletre.

Hallod-e nagy fa, aki himbálod tavalyi kis terméseidet ágaidon, hogy tudsz ilyen bölcs és nyugodt lenni, mikor te is élő vagy, mint én és a többiek, akik serkedünk, növünk és elpusztulunk? Öltél-e már, te nagy fa, vagy nem hallottad-e még, hogy állni kell? Nem mentek-e el alattad emberek, akik elmondták, hogy az élet törvénye az ölés? Az élő ölve él, öl az élet a természet ölén. A te életed hosszu, hosszabb, mint az enyém lesz. Sokat öltél-e már? És fogsz-e még ölni sokat?

Megölöd, ugy-e, a madarat, amelyik rádszáll és énekel? Megölöd a duruzsoló bogarat, amely körülkapkodja gyönge zöld leveleidet? Te nagyon hatalmas vagy, te nagy fa, te biztosan mindenkit megölsz!

Szél hullámlik el a háztetők felett. A nagy fa, ime, szerényen huzza odébb a lombját, ága udvariasan meghajlik, előttem, bolond kérdő előtt, s aztán ujra barátilag bólint be az ablakomon.

TARTALOM.

- Öregszem mégis 3
- Levél messziről 15
- Kávéház 21
- Azonnal jövök 30
- Grajna 32
- A köpönyeg 41
- Kalandok egy forinttal 45
- Más 53
- Szaladj egylábu 57
- Bérkocsisok 66
- Emlékeim 72
- Gyász koncert 80
- Céltábla 84
- Szép mesét irok 92
- Hóditók 99
- Hadi-álom 105
- Falun 111
- A ló 117
- Csatatér 124
- Egy kortársam 130
- Sóhajtások a háboruban 139

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÖREGSZEM MÉGIS… ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ÖREGSZEM MÉGIS…

- ÖREGSZEM MÉGIS.

- LEVÉL MESSZIRŐL.

- 1.

- 2.

- KÁVÉHÁZ.

- AZONNAL JÖVÖK.

- GRAJNA.

- A KÖPÖNYEG.

- KALANDOK EGY FORINTTAL.

- 1. Mikor nincs.

- 2. Mikor van.

- MÁS.

- Feladat.

- SZALADJ, EGYLÁBU!

- BÉRKOCSISOK.

- EMLÉKEIM.

- 1. Psilander.

- 2. A sági asszony.

- GYÁSZ-KONCERT.

- CÉLTÁBLA.

- SZÉP MESÉT IROK.

- HÓDITÓK

- HADI-ÁLOM.

- FALUN.

- A LÓ.

- CSATATÉR.

- EGY KORTÁRSAM.

- SÓHAJTÁSOK A HÁBORUBAN.

- 1. Tavasz.

- 2. Esti ima.

- 3. Napfény.

- 4. A fához.

- TARTALOM.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE