George Eliot och den engelska naturalistiska romanen
Date: 2025-06-23T00:00:00+00:00
Keywords: Naturalism in literature; Eliot; George; 1819-1880 -- Criticism and interpretation

The Project Gutenberg eBook of George Eliot och den engelska naturalistiska romanen

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: George Eliot och den engelska naturalistiska romanen
en literär studie

Author: Helena Westermarck

Release date: June 23, 2025 [eBook #76364]

Language: Swedish

Original publication: Helsingfors: Wentzel Hagelstams Förlag, 1894

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GEORGE ELIOT OCH DEN ENGELSKA NATURALISTISKA ROMANEN ***

GEORGE ELIOT OCH DEN ENGELSKA NATURALISTISKA ROMANEN.

En literär studie
af

HELENA WESTERMARCK.

Helsingfors, Wentzel Hagelstams Förlag, 1894.

Herr Kanslirådet C.G. Estlander
Tillägnas denna studie
Vörnadsfullt af författarinnan.

INNEHÅLL:

Förord.

I. Barndom och fösta ungdom: Familjen Evans; barndomsåren; tillgifvenhet för brodern Isaac; lifvet på Griff; skolgång; moderns död; stränga religiösa åsikter; flyttningen till Foleshill.

II. Förändrade religiösa åsikter. Öfversättningen af Strauss' Leben
Jesu: Studier; behof af sympati: vänskap med Brays och Sara Hennell;
lifvet på Rosehill; brytning med kyrkans lära; öfversättning af
Strauss; utseende.

III. Första resa till kontinenten. The Westminster Review. Filosofisk riktning i studierna; öfversättning af Feuerbachs Wesen des Christenthums; faderns sjukdom; inflytande af Rousseau; literär kritik; faderns död; första resa till kontinenten; vistelse i Schweiz; redaktionssekreterare vid Westminster Review; sammanträffandet med Fredrika Bremer; vänskap med H Spencer; sammanträffandet med G.H. Lewes; föreningen med Lewes.

IV. George Henry Lewes. Resa till Tyskland: G. H. Lewes; Lewes' inflytande; vännernas ogillande af föreningen med Lewes; bref till Mrs. Bray; vistelse i Berlin och Weimar; öfversättning af Spinoza; återkomst till England.

V. Artiklar i The Westminster Revieiv: Artiklar i Westminster Review och andra tidskrifter; literär kritik; inflytandet af förbindelsen med Lewes.

VI. Scenes of Clerical Life (Bilder ur engelska prästers lif): Huru novellförfattandet begynte; Scenes of Clerical Life: The Sad Fortunes of the Rev. Amos Barton (Pastor Amos Bartons motgångar); Mr. Gilfil's Love Story (Mr. Gilfils ungdomskärlek); Janet's Repentance (Janets ånger); erkännande; bref af Charles Dickens; novellernas innehåll; sympati och öfriga författaregenskaper.

VII. Adam Bede: Vårklighetstrohet; resa till utlandet; innehållet af Adam Bede; naturalism; personer och karaktärsteckning; etisk innebörd; huru romanen uppstod.

VIII. The Mill on the Floss (Kvarnen vid Floss): Adam Bede en stor triumf; The Mill on the Floss; svagheter i kompositionen; innehåll; drag ur George Eliots eget lif; karaktärsteckning; det tragiska elementet.

IX. Silas Marner: Innehåll; fulländning i kompositionen; romanens grundtanke; bipersoner och bakgrund; Lifted Veil (Slöjan lyftes); Brother Jacob (Broder Jacob).

X. Privatlif och personlighet: Omfattande studier och kunskaper; behof af sympati: Lewes' betydelse för George Eliots literära värksamhet; äktenskaplig lycka; resor; det dagliga lefnadssättet; Lewes' söner; brytning med släkt och vänner; återförening med Brays och Sara Hennell; vänkretsen; S. Kovalevsky om George Eliots utseende och personlighet; åsikter om konsten.

XI. Romola: Arbetsmetod; resa till Italien; utgifningen af Romola; högt författararfvode; olika omdömen om romanen; förstudier: naturalismen och den historiska romanen; komposition; innehåll; karaktärer; É. Montéguts omdöme.

XII. The Spanish Gypsy (Den spanska zigenerskan) och öfriga arbeten i bunden form: Begynner skrifva vers; artiklar för tidskrifter; resa till Spanien; The Spanish Gypsy färdig; diktens uppkomst; innehåll; diktens betydelse för uppfattningen af författarpersonligheten; The Legend of Jubal and Other Poems (Legenden om Jubal och öfriga dikter); Jubal; Armgart.

XIII. Felix Holt och Middlemarch (Ur Landsortslifvet) Återgång till engelskt provinslif; innehåll och komposition i Felix Holt; politiska åsikter; Address to Working Men, by Felix Holt; Middlemarch; komposition; Dorothea Brooke; öfriga karaktärer; lifsåskådning.

XIV. Daniel Deronda: Mottagandet af Middlemarch; Wise, Witty and Tender Sayings in Prose and Vers; komposition i Daniel Deronda; karaktäristik af hufvudpersonerna; olika omdömen om boken; entusiasm hos judar; förarbeten till romanen; tillsats af filosofi.

XV. George Eliots naturalism och dess förhållande till den samtida vetenskapen: Naturalistisk ståndpunkt; fransk och engelsk naturalism; förhållande till romantiken; till naturen; objektivitet; förhållande till positivismen; naturalismens slutmål; George Eliots romaner en kritik af lifvet; sympati och grundlagarna för hennes diktning; etisk innebörd; tragiskt element; tendens; hög uppfattning af konsten.

XVI. Theophrastus Such. Sista lefnadsår: Växande rykte; söndagsmottagningarna i The Priory; förhållande till kvinnosakssträfvandena; vacklande hälsa; resor; landthus i Surrey; Mr. Lewes' sjukdom och död; djup sorg; G.H. Lewes' Studentship; Theophrastus Such; återseendet med gamla vänner; äktenskap med Mr. J.W. Cross; resa till kontinenten; återkomst hem; sjukdom och död.

FÖRORD.

När George Eliot 1880 aflidit, lästes i den stora engelska tidskriften Athenaeum följande omdöme om den ryktbara författarinnan: »Då detta skrifves under känslan af den så nyligen lidna förlusten, är det omöjligt att glömma, för en som personligen kände henne, att hon själf var det största af sina värk. Genom sina egna ansträngningar blef hon sannolikt den mest upplysta kvinna under detta sekel. Hon medförde till konstens område ett större mått kunskaper än någon af hennes föregångare, möjligen med undantag af Goethe. Hon icke blott egde en ofantlig språkkännedom, i det hon behärskade franska, tyska och italienska, samt kände latin, grekiska, spanska och hebreiska, hon egde äfven djupa, naturvetenskapliga och filosofiska kunskaper, var mycket beläst i historie, likasom hennes arbeten ock vittna, om insikter i musik och bildande konst. Om man till allt detta lägger en djup fond af sympati och en observationens skärpa, som sällan haft sin like, kan man få någon aning om, hvilken rik natur just blifvit tagen från oss. Hon kunde skapa sådana karaktärer som Maggie Tulliver, Dorothea Brooke, Mary Garth och Gwendolen Harleth, Fedalma och Romola, emedan hennes egen natur var besläktad med deras. Hon har gjort mycket för kvinnans sak genom hvad hon lärt, men hon har gjort mest genom att visa världen, hvad en kvinna värkligen förmår uträtta.»

Oaktadt redan mera än ett årtionde förflutit sedan George Eliots död, har på svenska icke utkommit någon fullständig lefnadsteckning af denna vårt århundrades största författarinna. Jag har därför känt mig manad att försöka teckna hennes bild, sådan den framträder i hennes diktning och hennes bref samt tillika framställa denna diktning som delvis representativ för naturalismen i England. Tiden härtill synes mig så mycket mera inne, som nya strömningar göra sig gällande inom literaturen och konsten, och man i en öfvergångstid mera än eljes är benägen att förbise det närmast föregående. Äfven den omständigheten är beaktansvärd, att medan vi hos oss känna till arbeten af jämförelsevis obetydliga franska författare och dessa tagas som måttstock för de resultat naturalismen uppnått, är man obekant med mästervärk, sådana som Adam Bede, The Mill on the Floss och Silas Marner, i hvilka den engelska naturalisten visar att naturalismen icke, såsom många af dess vedersakare velat påstå, utesluter en hel, genomförd lifsåskådning.

För upplysningar, som jag vid utarbetande af denna studie varit i behof af, har jag att erkänna min tacksamhet för meddelanden af Mr. J.W. Cross, Professorn vid Londons universitet James Sully och Mr. J. Jacobs.

I. BARNDOM OCH FÖRSTA UNGDOM.

I en gammal dagbok, som tillhört Mr. Robert Evans, finnes antecknadt:

»Nov. 22, 1819. — Mary Ann Evans föddes på Arbury Farm klockan fem denna morgon.»

Detta var den sedan så berömda författarinnan George Eliot, yngsta barnet i familjen Evans. Både stället och årtalet för hennes födelse hafva tidigare blifvit oriktigt uppgifna i flere af de talrika nekrologer, som skrefvos strax efter hennes död. Familjen Evans' lefnadsställning var af anspråkslöst slag. Ursprungligen hemma från Northop i Flintshire, där farfadern varit timmerman och byggmästare, hade Mary Ann's fader, som till en början valde samma yrke, flyttat först till Staffordshire och sedan till Derbyshire, där han blef förvaltare på Mr. Francis Newdigates gods. Senare då denne ärfde godset Arbitry i Warwickshire, följde Mr. Evans honom dit i egenskap af förvaltare. Han hade 1801 äktat Harriott Poynton, med hvilken han hade två barn: Robert, född 1802 och Frances Lucy född 1805. Sedan hans första hustru dött 1809, gifte han sig för andra gången 1813 med Christiana Pearson, i hvilket äktenskap föddes de tre barnen: Christiana 1814, Isaac 1816 och Mary Ann 1819. När den yngsta dottern var endast några månader gammal, flyttade familjen till Griff, en inbjudande röd tegelbyggnad öfvervuxen af murgrön, hörande till egendomen Arbury. Det var här Mary Ann tillbragte de första tjuguett åren af sin lefnad.

Mr. Evans var oaktadt sina blygsamma lefnadsförhållanden en anmärkningsvärd personlighet samt högt aktad af alla dem, han kom i beröring med. Månget drag i George Eliots karaktär var säkert ett arf efter denne fader, t.ex. den utomordentliga noggrannhet och omsorg, som kännetecknar allt hennes arbete. För några af de mest sympatiska personer i hennes diktning har fadern i större eller mindre grad tjänat till modell, såsom Adam Bede eller Caleb Garth i Middlemarch. Själf berättar hon om sina tidigaste erinringar af fadern, att då han vid hennes födelse redan var fyrtisex år, så kunde hon ständigt minnas honom endast såsom en äldre man med grånadt hår. Denna ålder, likasom den bekantskap med personer och förhållanden, som alltid framlyste ur hans berättelser, gjorde att hon ansåg hans erfarenhet och kunskaper obegränsade. Till sina politiska åsikter var han tory; en nations välfärd berodde, enligt hans mening, på en kraftfull styrelse, som kunde upprätthålla ordningen, den som omfattade revolutionära åsikter, var något midt emellan en galning och en skurk.

Hon hörde honom uttala ordet 'government' i en ton, som omhöljde det med vördnad och gaf det religiös helgd, medan de två stafvelserna i ordet 'rebel' tyktes henne innebära höjden af gudlöshet, så mycket mera som ju satan varit den första rebellen.

I dessa tidiga ideassociationer får man kanske söka fröet till det konservativa element, som utgör en så viktig beståndsdel i George Eliots diktning.

Ur alla George Eliots meddelanden om denne fader framlyser den djupaste vördnad och tillgifvenhet. Likasom Adam Bede egde han en ovanlig fysisk styrka och en mycket bestämd karaktär, ehuru hos honom likvisst, måhända till följd af den bristfälliga uppfostran han i unga dagar erhållit, ofta kunde spåras en viss misstro till sin egen förmåga. Hans stora insikter i alla praktiska göromål förvärfvade honom högt anseende i hela trakten, likasom hans pålitlighet och redbarhet blef till ett ordstäf bland grannarna. Från sina tidigaste år brukade George Eliot följa med fadern på hans resor kring egorna och i omnäjden, hon stod mellan hans knän, medan han körde, och lärde sig under dessa utflykter känna bygden och grannarna.

Om George Eliots moder vet man icke mycket, men all anledning finnes att tro att dottern hämtat från henne åtskilliga af de drag, med hvilka hon tecknat sin odödliga Mrs. Poyser. Mrs. Evans hörde till en familj af själfegande odalmän, hennes tre gifta systrar lefde i närheten af Griff och den blifvande författarinnan har genom dem säkert lärt känna åtskilliga af sin ryktbara släkt "Dodsons" familjetraditioner. Af hvad man känner, framgår att George Eliots mor var en varmhjärtad natur och en mycket driftig och arbetsam husmoder, ehuru efter yngsta dotterns födelse hennes hälsa försvagades. Barnen sändes tidigt till skola, den älsta dottern Christiana till en pension två eller tre mil från Griff, medan de två yngre, Isaac och Mary Ann, tillbragte en del af dagen i en småbarnsskola nära deras hem. Det var vid denna tid den lilla flickans starka tillgifvenhet för brodern framträdde, sådan hon själf beskrifvit den i förra delen af The Mitt on the Floss i Maggies känslor för brodern Tom. Likasom Maggie var den lilla Mary Ann jämt i broderns hälar och ville vara med om allt hvad han gjorde. I intellektuelt afseende var hon icke ovanligt tidigt utvecklad, på intet vis något underbarn, det var en storslagen långsamt växande natur. Däremot framträdde redan i hennes tidigaste år det moraliska drag, som hela lifvet igenom skulle vara det mest utmärkande för hennes personlighet: hon behöfde ständigt någon, som kunde vara allt för henne och för hvilken hon själf kunde vara allt. Hon var redan från sina tidigaste år en i högsta grad tillgifven, stolt och känslig natur.

Emedan moderns hälsa ständigt var vacklande, sändes Mary Ann redan vid fem års ålder till samma skola i Attleboro, där systern uppfostrades, och hvarest de kvarstannade i tre eller fyra år; vanligtvis kommo de endast hem på lördagarna för att stanna öfver söndagen. Såsom en af sina tidigaste hågkomster från denna skoltid har George Eliot nämt den känsla af köld hon städse erfor om vintern, då hon aldrig tykte sig kunna komma nog nära elden för att bli riktigt varm. Detta var början till den ohälsa, af hvilken hon led så godt som hela lifvet. Samtidigt öfverfölls hon också om nätterna af en oöfvervinnelig känsla af rädsla, hvilken hon senare beskrifvit hos Gwendolen Harleth i Daniel Deronda. Denna känsla af att "hela hennes själ skälfde af förfäran", kunde hon äfven erfara senare i lifvet och den kunde då för henne få ett visst bestämmande inflytande.

Lofdagarna, tillbragta i hemmet, voro glädjedagar. Då träffade hon brodern Isaac, som kom från skolan i den närbelägna staden Coventry, och hennes lidelsefulla ömhet för denne broder visade sig i den noggrannhet, med hvilken hon skulle ha reda på hvarje den minsta detalj af hans lif, hvad han gjort och lärt under den tid de varit skilda. Medan den älsta systern, vanligen kallad Chrissey, var tanternas stora favorit och en stor del af dagen stannade i de gamlas sällskap, njöto de två yngre af alla de fördelar friluftslifvet på Griff erbjödo, af den gammaldags trägården, af kanalen, där de fiskade och af den närbelägna ladugården. Gossen var moderns gunstling och Mary Ann faderns. På lördagskvällarna såg man vanligtvis familjen samlad i matrummet på Griff. Den kraftfulle medelålders mannen med det bestämda kloka ansiktet satt i länstolen vid brasan, medan hufvudet af "lilla slarfvan" — som fadern brukade kalla henne — stack fram mellan hans knän. Barnet såg på bilder, som hon ville att fadern skulle förklara, eller som hon förklarade för honom, medan hennes rebelliska hår stod i alla riktningar till stor förargelse för hennes energiska och ordentliga moder, hvilken med stickstrumpan i handen satt på andra sidan om kaminen och då och då — lik Mrs. Poyser i Adam Bede — lät undfalla sig något epigramartadt yttrande. Den äldre dottern satt stillsam och förståndig med sitt arbete vid moderns sida medan brodern, midt emellan de två grupperna, var upptagen af alla de otaliga saker, som ständigt fylde hans fickor.

Den första bok Mary Ann läste var ett litet arbete, som hette The Linnet's Life. Mr. Cross berättar att hon det sista året af sitt lif gaf honom densamma, som då bar följande påskrift: "Denna lilla bok är den första gåfva jag kan minnas att jag erhållit af min fader. Låt någon, som med ömhet tänker på mig efter min död, taga vara på denna bok för min skull. Den gjorde mig mycket lycklig, när jag höll den i min lilla hand och läste den om och om igen samt fann bilderna mycket vackra, isynnerhet den som framstälde hämplingen matande sin unge."

Hon egde endast få böcker och läste dem om igen till dess hon nästan kunde dem utantill. En utaf dem hon mest älskade var Aesopus Fabler. Vid denna tid gjorde hon äfven sin första resa till faderns släkt i Derbyshire och Staffordshire. En sådan första resa bildar epok i ett vaket och fantasirikt barns lif.

Vi som lefva i ångans, telegrafens och telefonens tidehvarf, ha svårt att rätt kunna föreställa oss den afstängdhet, stillhet och enformighet, som på tjugu- och trettitalet rådde i en sådan undanskymd landtgård i det inre af England. Naturen kring Griff i Warwickshire är icke hvad man plägar kalla vacker, där finnas hvarken bärg eller kullar, floder, sjöar eller haf. Landskapet utgöres af enformiga gröna fält och gröna häckar med vackra trän här och där, men hvilken förtjusande bakgrund har icke George Eliot gjort däraf i sina bilder ur det engelska landtlifvet. Dagens stora händelse var diligensen, hvilken passerade förbi Griff, som låg vid en krökning af allmänna landsvägen mellan städerna Coventry och Nuneaton samt ett par mil [Öfverallt, när här är fråga om mil, räknas engelska sådana.] från byn Bedworth med dess grufvor, där landet begynner blifva svart af stenkol och slamret af handväfstolarna höres från stugorna, såsom George Eliot beskrifver i Felix Holt. De båda diligenserna, som passerade förbi, den ena på morgonen, den andra på eftermiddagen, voro den enda förbindelse familjen på Griff egentligen hade med den yttre världen, och inom hus förflöt dagen med den regelbundna enformighet, som gör en så väsentlig skilnad mellan landtlifvet och lifvet i städerna.

Uti dessa tidigaste lefnadsförhållanden rotar sig en god del af George Eliots djupaste egendomlighet såsom diktare. Hon har skildrat engelskt landtlif såsom ingen af hennes samtida gjort det, och just lifvet på landet under den tid näst före vår, då ännu icke elektriciteten och ångan fått utöfva sin nivellerande invärkan på seder, bruk och åsigter. Själf har hon ofta talat om barndomsminnenas djupa betydelse för människan, bland annat har hon skrifvit därom:

"Hvilken palmlund i tropikerna, hvilka sällsynta ormbunkar eller rika klasar af glänsande blomblad skulle någonsin hos mig anslå så känsliga strängar, som dessa minnen från fädernehemmet: skogen där jag vandrar denna ljufliga majmorgon, de unga ekarnas brunaktiga löfvärk, som utbreder sig mellan himlen och mig, de hvita sipporna, veronikan med sina blå ögon och murgrönan, som slingrar sig vid mina fötter. Dessa bekanta blommor, denna fågelsång, denna himmel, dessa fält, dessa häckar hafva lärt oss vår fantasis modersmål, detta språk, som i sig gömmer så många ljufva minnen från barndomen."

Vid åtta eller nio års ålder sändes Mary Ann jämte den äldre systern till en skola i Nuneaton. Dess föreståndarinna, Miss Lewis, blef i många år den vän, med hvilken Mary Ann lifligast korresponderade. Böckerna blefvo nu den lilla flickans stora passion. Karaktäristiskt för den redan nu vaknande fantasins arbete är ett af Miss Simcox i The Nineteenth Century Review omtaladt drag. Den äldre systern hade af en granne erhållit till låns Waverley, hvilken återstäldes, innan Mary Ann ännu slutat den, och i sin sorg öfver att icke känna slutet, begynte hon själf författa fortsättningen. På lofdagarna i hemmet roade äfven hon och brodern sig med att uppföra charader för föräldrar och tanter, och familjen begynte nu anse flickan för ett ovanligt barn.

En ny epok i hennes uppfostran inträffade, när hon vid tretton års ålder flyttades öfver till Miss Franklins skola i staden Coventry. Misserna Franklin åtnjöto högt anseende och i synnerhet den yngre, Miss Rebecca, var en fint bildad kvinna, hvars något maniererade sätt och omsorgsfulla tal blef en förebild för Mary Ann. De som senare i lifvet kommo i beröring med George Eliot, fäste sig alltid vid hennes sällsynt vackra mjuka stämma samt den fulländade form, i hvilken hon klädde hvarje yttrande. Då hade dessa egenskaper, som hos den växande flickan föreföllo konstlade, hunnit blifva ett med personligheten och tillförde den ett alldeles skildt behag. Äfvenledes tog den unga eleven djupa intryck af de båda lärarinnornas religiositet och tyktes en tid varit ledarinna af bönemöten bland eleverna. Undervisningen i skolan var god, särskildt i främmande språk och musik, samt i betraktande af hvad denna tid stod till buds, betydligt öfver det vanliga måttet, som gafs åt flickor. Den intelligenta och läraktiga Mary Ann blef en stor favorit hos lärarinnorna, som gärna vid främmandes besök i pensionatet briljerade med hennes kunskaper, och äfven kamraterna ansågo henne för en öfverlägsen varelse.

Hon kvarstannade i denna pension till julen 1835. På sommarn 1836 dog hennes moder, och denna första beröring med döden grep djupt det unga sinnet. Följande vår gifte sig systern Chrissey med en läkare, Mr. Edward Clarke i Warwickshire. De båda älsta syskonen från Mr. Evans' första gifte hade redan tidigare lämnat hemmet; George Eliot bibehöll alltid mycken sympati för sin halfsyster Fanny, som var gift med en Mr. Houghton. — Dagen efter Chrisseys bröllop — berättar brodern Isaac — när bruden rest, gräto han och hans yngsta syster "riktigt med besked" öfver att det gamla hemmet var sköfladt, ty det skulle ju aldrig mera bli som förr, nu när modern och systern voro borta. Denna syster Chrissey tyckes i flere afseenden hafva tjänat som modell till Celia i Middlemarch, ehuru man får taga sig i akt för att alltför mycket söka efter förebilderna till personerna i George Eliots värk. Säkert är emellertid att den förra delen af The Mill on the Floss med Maggie och hennes bror som hufvudpersoner, är den bästa autobiografiska källa vi kunna hafva för George Eliots gryende tankar och känslor under barndomen, likasom åtskilliga af de där beskrifna händelserna äro själfupplefda. Mary Ann's förhållande till den i barndomen så högt älskade brodern undergick småningom den förändring, som omständigheterna och olikhet i utveckling medföra. Isaac hade egnat sig åt faderns yrke och fick sålunda sin egen värkningskrets. Därtill hade han omfattat strängt högkyrkliga religiösa åsikter, medan systern kom från Misserna Franklins skola med ultra-evangeliska tendenser.

Under dessa tidigare ungdomsår sysselsatte det religiösa spörsmålet hufvudsakligast Mary Ann's tankar. Hon har själf berättat, att hon en tid för detsamma åsidosatte både sina intellektuella intressen och omsorgerna om sin egen person. "Jag brukade gå omkring som en natt-uggla", — säger hon, — "till stor förtret för min bror; och jag kunde vägra honom det jag nu inser var helt oskyldiga förströelser." — Hennes bref till Mrs. Elizabeth Evans, en släkting till hennes far, äro fylda af citat ur bibeln, likasom de till Miss Lewis vittna om att de religiösa åsikterna påvärkade alla hennes omdömen. När hon talar om literaturen, utropar hon: "sanningen är underbar, underbarare än diktning"; eller: "har jag väl någon tid att offra på ting, som aldrig existerat"! När hon beklagar sig öfver det buller och bråk, som timmermän och murare gjorde en gång, när det var reparation i huset, tillfogar hon: "hvilket mäktigt intryck måste icke byggandet af Salomos tempel hafva gjort"! Vid sitt första besök 1838 i London, som hon kallar "det stora Babel", blef hon djupt gripen af att första gången höra ljudet af St. Pauls kyrkklockor. Under denna vistelse tillbragte hon alltid sina aftnar ensam hemma med läsning, emedan hennes åsikter icke tilläto henne att följa med brodern till någon teater. Från 1839 finnas religiösa verser af henne, trykta i The Christian Observer för januari 1840, och hon är ifrigt sysselsatt med uppgörande af kyrkohistoriska tabeller; äfven filantropisk värksamhet blir en följd af de religiösa åsikterna.

Efter systerns giftermål föllo emellertid omsorgerna om hemmet på Miss Evans, som hon nu kallades. Den samvetsgrannhet och omsorgsfulla noggrannhet, som var ett af hennes mest utpräglade karaktärsdrag, gjorde att hon blef en utmärkt husmor, ty äfven hushållsgöromålen, som höra till en farm, föllo på hennes lott. I flere af hennes böcker förekomma scener, hvilka med en trohet, som förutsätter den noggrannaste kännedom, framställa hushållsgöromålen på en landtgård, såsom t.ex. när vi föras till Mrs. Poysers kök eller mjölkkammare. Själf brukade George Eliot senare i lifvet med en viss stolthet visa, huru den ena af hennes stora, utmärkt välformade händer var litet bredare än den andra, sedan den tiden då hon på Griff gjorde smör och ost. Men man kan äfven lätt tänka sig att ett sådant lif på den af lägsna landtgården i många afseenden måste varit enformigt och intresselöst för en ung flicka, utrustad med en lidelsefull natur och en hungrig intelligens, samt att det för henne fordrades stor öfvervinning och själfbeherskning för att taga emot de plikter lifvet bjöd. En dag, när hon kokat sylt, hör man henne förebrå sig, att hon icke gjort det med den glädje, som en kristen borde visa i livad hälst han företager sig. Hon talar om sina "malheurs de cuisine" och tröstar sig med att när hon väl kommit öfver dem, skall hon "åter draga ett djupt andedrag i sitt eget element". Ty trots de religiösa åsikternas hämmande band, blir det intellektuella, krafvet allt större. Hon studerar mycket, äfven främmande språk, och lägger sålunda grunden till sin ovanliga språkkunskap. — "Ni må försöka, men kan likvisst aldrig föreställa eder, huru det är att veta sig ega en mans själsgålvor och dock uthärda det slafveri, som följer af att vara flicka", — säger en af personerna i hennes roman Daniel Deronda. Detta är väl hvad den blifvande författarinnan själf mera än en gång känt. Gentemot detta yttrande stå åter de åsikter om det förädlande, stärkande, helgande inflytande hemlifvet och pliktuppfyllelsen i hemmet har på karaktärens daning, hvilka åsikter städse lysa fram i George Eliots diktning. Lifvet och erfarenheten ha format dessa två drag, hvilka äro af betydelse att iakttaga för den som följer med hennes utveckling.

Förändrade familjeförhållanden gjorde att Mr. Evans och hans dotter 1841 flyttade till Foleshill Road alldeles invid staden Coventry. Sonen Isaac hade nämligen gift sig och skulle i faderns ställe öfvertaga förvaltningen af Griff. Ombytet af vistelseort från landtlif till stadslif skulle hafvaen djupt ingripande betydelse för George Eliots framtid.

II. FÖRÄNDRADE RELIGIÖSA ÅSIKTER. ÖFVERSÄTTNINGEN AF STRAUSS' LEBEN JESU

Marian Evans — såsom hon numera skref sitt namn — kom genom flyttningen till Foleshill i beröring med personer, för hvilka hon hela lifvet igenom bibehöll den varmaste vänskap, och hvilkas inflytande till stor del måste tillskrifvas de djupgående förändringar i hennes religiösa åsikter, som nu följde. Dessutom blef hon nu i tillfälle att skaffa sig böcker samt att åtnjuta undervisning i åtskilliga ämnen. Hon begynte studera latin och grekiska, det sistnämda skildt i afsikt att läsa Eschylus, hon fortsatte studiet af tyska, franska och italienska samt lärde sig äfven något hebreiska. Också, i musik tog hon lektioner, hon brukade ibland spela och sjunga för sina närmaste vänner, och ehuru hon aldrig uppnådde någon teknisk färdighet, njöt omgifningen likvisst af hennes musikaliska föredrag och uppfattning, likasom hon själf hela lifvet igenom förblef en stor vän af musik.

Bref ven från denna tid tala om den hunger och törst efter sympati, som så ofta kännetecknar ungdomsåren. — "Jag är allena i världen", — heter det på ett ställe. Hon talar om hösten såsom den årstid af melankoli, med hvilken lifvet mest öfverensstämmer. — "Min själ är förenad med den (hösten) — och om jag vore en fågel, skulle jag flyga rundt kring jorden för att ständigt uppsöka hösten."

Själf har hon uttryckligen flere gånger framhållit, att hon aldrig känt den sorglösa ungdomsglädjen. — "Jag kan aldrig tro att våra ungdomsdagar äro de lyckligaste", — säger hon på ett annat ställe i brefven, — — —" vi äro lyckligare nu än vid sju års ålder och skola vid fyratio vara lyckligare än nu, hvilket jag kallar en tröstrik lära och ett ord att trygga sig till." — Och långt senare i lifvet, när hennes man en gång bad henne skrifva sin autobiografi, svarade hon hälft leende, hälft suckande: — "Det enda, som egentligen skulle ligga mig om hjärta att framhålla, vore den absoluta misströstan jag städse känt om att kunna utföra något." — Hon var ingen spontan natur, hon var den långsamt groende växten, som rotar sig djupt och dröjer med att tränga sig fram.

Kanhända bidrog äfven till ensamhetskänslan under denna tid ett kärleksförhållande, om hvilket intet säges i brefsamlingen, men som omnämnes i Miss Blinds biografi. Marian Evans hade hos sin gifta halfsyster gjort bekantskap med en ung man, med hvilken hon måhända redan förlofvat sig, ehuru förhållandet bröts på grund af hennes faders önskan.

Emellertid fann hon i den krets, i hvilken hon nu infördes, den sympati, den andliga gemenskap, som hon kallar "droppen af nektar i den dödliges bägare", därjämte blef denna vänkrets af största betydelse för utvecklingen af hennes intelligens. Dessa vänner voro Mr. Bray, hans hustru, hennes syster Miss Hennell, jämte deras bror Mr. Charles Hennell. Mr. Bray var den förmögne egaren af en bandfabrik samt bebodde den vackra villan Rosehill i ena utkanten af Coventry. Sina affärer egnade han endast en del af sin tid, medan han använde återstoden till filosofiska studier och skriftställeri. Hans mest betydande arbete är The Philosophy of Necessity. Han var erkänd fritänkare och ifrig anhängare af den frenologiska vetenskapen, som vid denna tid intresserade så många forskare. Svågern, Mr. Charles Hennell, hade 1838 utgifvit sitt uppseendeväckande arbete An Inquiry concerning the Origin of Christianity, hvilket blef öfversatt till tyskan med ett förord af Strauss. George Eliot omnämner att denna bok gjort ett skildt djupt intryck på henne. "Cara och Sara", Mrs. Bray och hennes syster, blefvo de två kvinliga vänner, till hvilka Marian Evans hela lifvet igenom, — om man undantager en kort tid då, som framdeles skall visas, ett missförstånd bröt förhållandet, — kunde gå med full visshet om att blifva förstådd och finna sympati, vare sig det var intelligensen eller hjärtat, som längtade därefter. Hos Mrs. Bray var det isynnerhet karaktärens djupa moraliska fond, som hos Marian framkallade oinskränkt förtroende, Mrs. Bray, som tog liflig del i sin mans vetenskapliga arbete, har i likartade ämnen skrifvit flere böcker, afsedda för ungdomen. Af dem har hennes Duty to Animals blifvit en engelsk skolbok, och hon var själf en af de första, som uppträdde för att yrka på barmhärtighet mot djuren.

Det var på Rosehill 1842 Marian först gjorde bekantskap med Sara Hennell, som snart blef en syster för henne. Denna begåfvade unga dam sysselsatte sig förnämligast med filosofiska studier, hennes mest kända bok är Thoughts in Aid of Faith. George Eliots korrespondens med Brays och i synnerhet med Sara Hennell utgör en af de viktigaste källorna för vår kunskap om henne.

Dessa nya vänners ståndpunkt gentemot kyrkans lära likasom bekantskapen med deras religionsfilosofiska arbeten blef en af de häfstänger, som mäktigast medvärkade vid omsvängningen i Marian Evans' religiösa åsikter. Hennes djupa natur, hvars arbete ständigt går inifrån utåt, skulle väl icke i längden kunnat snöra in sig i kyrkans dogmer, likasom hennes omutliga sanningskärlek skulle tvungit henne att förr eller senare uppgifva sin första ståndpunkt, men måhända skulle detta utan vännerna Brays inflytande skett långt senare. Om hvilket uppseende detta Miss Evans' s.k. "affall" vakte, berättar en af hennes nära vänner, Mrs. John Cash, som denna tid såsom helt ung flicka vistades i sitt föräldrahem i Coventry och af Miss Evans erhöll lektioner i tyska, hvilka lektioner icke inskränkte sig blott till språket, utan enligt Mrs. Cashs egen utsago fick ett afgörande inflytande på den unga elevens hela utveckling. Miss Evans förändrade religiösa åsikter, hvilka hennes sanningskärlek förbjöd henne att dölja, väkte både förvåning och ovilja inom hennes familj och hennes umgängeskrets, så mycket mer som hon förut varit en så ifrig anhängare af kyrkan. Själf har hon formulerat sin utgångspunkt i följande yttrande: — "Calvinism är kristendom, hvilket väl icke kan bestridas, och detta är en lära baserad på renaste själfviskhet." — Hon hade flere häftiga meningsutbyten med Mrs. Cash föräldrar, och det var icke utan tvekan dessa tilläto dottern att fortsätta lektionerna för en person med så farliga åsikter som Miss Evans. Prästen i en baptistförsamling, som sökte öfvertyga henne om hennes villfarelse, yttrade efter deras samtal: "Denna unga kvinna måste haft djäfvulen vid sin sida för att understöda hennes tvifvel, ty det fans icke en bok, hvilken jag rekommenderade såsom stöd för kristendomen, som hon icke redan hade läst." Med Mr. Evans höll brytningen på att blifva ohjälplig. Hennes far, som var en man af gamla stammen, kände sig så kränkt af dotterns beslut att icke mera besöka kyrkan, att han ville lämna Foleshill för att flytta till sin son, medan Marian skulle flytta till en annan ort och lefva af att gifva lektioner. Genom broderns och vännernas mellankomst blef denna brytning emellertid icke af, men den kvarlämnade ett så djupt intryck i Marians känsliga sinne att hon ännu många år därefter omnämner detta missförstånd såsom en af de största sorgerna i sitt lif.

Förändringen i åsikter kastade en reflex äfven öfver hennes yttre och gjorde sig gällande i hennes sätt och i rösten. Genom den förra formalismen frambryter nu en naturlig värme och öppenhet. I stället för den trångbröstade religiositet, som med sina dogmer fick kväfva äfven intelligensens kraf, kommer en friare syn på lifvet, och den tolerans, som skulle bli hennes personlighets likasom hennes diktnings mest utmärkande egenskap, begynner spira upp för att sedan ständigt tillväxa. Literatur och diktning äro icke mera för henne saker, som ej hafva med lifvet att skaffa, tvärtom talar hon nu om Shakespeare såsom en af dem som bäst lära oss lefva, och till sin elev säger hon: — "Lifvets stora lärdom är tolerans." — Sedan hon själf sprängt dogmernas band, anser hon också frihet i alla andra afseenden eftersträfvansvärd. — "Fruktan för någon som hälst granskning tyckes mig vara en intellektuell och moralisk förlamning, som alltid skall hindra oss att få ett fast tag om något", — skrifver hon till en vän. — "För min del önskar jag vara bland de ärorika korsriddare, som söka befria Sanningens heliga graf från orättmätiga innehafvare. Då skola vi se uppståndelsen."

I ett annat bref heter det: — "En ung begåfvad andes första impuls är att vägra hvarje, äfven det minsta medgifvande åt något, som innehåller en förmodad villfarelse. När själen just befriat sig från den förhatliga sträckbänk af dogmer, där den blifvit pinad och spänd, allt sedan den begynt att tänka, erfar den en känsla af hänryckning och fast hopp. Vi tro att vi skola springa väl, sedan vi återfått det fulla bruket af våra lemmar samt känna oberoendets stärkande luft, och vi tro att vi genast skola erhålla något positivt, hvilket icke blott skall mer än ersätta oss det vi förlorat, utan äfven är så väl värdt att bjuda andra, att vi må drista oss att omvända dem, så visst som vårt nit för sanningen manar oss att göra det. Men ett eller två år af erfarenhet samt kännedomen om vår egen beklagansvärda svaghet, som likvisst vägrar taga hjälp af ens en krycka af vantro, måste, förmodar jag, åstadkomma en förändring. Spekulativ sanning begynner förefalla endast såsom en skugga af individuella omdömen. Öfverensstämmelse i åsikter kan sällan uppnås, och vi taga vår tillflykt till sanning i känslan, såsom det enda allmängiltiga föreningsbandet. Vi inse att de intellektuella misstagen, hvilka vi först trodde vara endast aflagringar på ytan, vuxit fast till ett med den lefvande organismen, samt att vi i de flesta fall icke skola kunna aflägsna dem, utan att förstöra lifskraften. Vi begynna förstå att för individerna såväl som för nationerna, den enda sunda revolutionen är den, som framspringer ur insikten om de brister, hvilka man genom sina egna framsteg lärt känna."

Detta är toleransens stora, fria syn på tingen, som nu öppnar sig för Marian Evans. Isynnerhet är den sista meningen betydelsefull. Där antydes ett af de grunddrag, på hvilka George Eliots hela diktning hvilar: det är utveckling hon fordrar, icke omstörtning, och häri möter hon samtidens positivistiska filosofi. Här visar sig äfven George Eliot som motsats till sin snillrika samtida i Frankrike, George Sand. Den engelska författarinnan är ingen revolutionär, genom hela hennes diktning ljuder som en djup underton att utvecklingen är den stora grundlagen för människosläktet.

Umgängeslifvet på Rosehill erbjöd Marian tillfälle till bekantskap med åtskilliga framstående personer, som besökte familjen Bray. I bland företog hon äfven i sällskap med Brays smärre resor. En utaf dessa utflykter sommarn 1843 är anmärkningsvärd, emedan densamma hade till påföljd att Miss Evans skulle åtaga sig öfversättningen af Strauss' Leben Jesu, Några personer, som året förut blifvit lifligt intresserade för denna betydelsefulla bok, hade beslutit att föranstalta en engelsk upplaga däraf, och öfversättningen hade redan blifvit anförtrodd åt Miss Brabant, som emellertid, innan hon hunnit långt i arbetet, forlofvade sig med Mr. Hennell. På vännernas enträgna uppmaningar åtog sig nu Marian detta arbete.

Öfversättningen af Strauss kostade henne mera möda och förorsakade henne större bekymmer än kanske någon af hennes egna böcker senare gjorde. Med den henne egna samvetsgrannheten kämpade hon redligt att öfvervinna svårigheterna för att gifva ett så felfritt arbete som möjligt. Man ser henne ofta misströsta om att lyckas, och i ögonblick af förtviflan säger hon sig vara Strauss-sjuk och kan endast hålla modet uppe genom att betrakta Thorvaldsens Kristus, som står i hennes rum. Uppmuntrad af vännernas intresse gick hon emellertid igenom svårigheterna, så att öfversättningen ändtligen efter tre års flitigt arbete blef färdig och utgafs 1846 af Mr. John Chapman. Öfversättningen ansågs allmänt vara mycket väl gjord, och Miss Evans förblef under flera år «öfversättarinnan af Strauss' Leben Jesu». Den ekonomiska vinsten af dessa tre års arbete kunde däremot föga nog kallas lysande, den utgjorde — 20 pund st. Medan arbetet pågick, hade det för resten redan en gång varit på väg att stranda mot denna penningefråga, ty flere af de personer, som under intryck af den första entusiasmen garanterat utgifterna, hade under årens lopp hunnit glömma bort saken. Genom översättningsarbetet lärde sig Marian en hel del hebreiska, samtidigt som hon oförtrutet fortsatte öfriga studier. Mellan Foleshill och Rosehill gingo böckerna flitigt af och an, af dem som nämnas äro: Die Piccolomini, Wallenstein, Gil Blas och många andra. Då och då kom ett afbrott i form af små musikaliska aftonunderhållningar eller någon kortare resa. På en af dessa resor gjorde hon bekantskap med den högt uppburna författarinnan Harriet Martineau.

Det finnes en af Mrs. Bray utförd teckning af Marian Evans från denna tid. Hon såg äfven i ungdomen aldrig bra ut. Hufvudet var stort, anletsdragen kantiga, munnen välformad, ehuru den nedre delen af ansiktet var ovanligt stor för en kvinna, och ansiktsfärgen var blek samt icke frisk. Emellertid gaf det mycket växlande uttrycket i synnerhet vid munnen ett egendomligt lif jämte ett drag af kvinlig vekhet åt ansiktet, och denna uttrycksfullhet tillväxte med åren. De blågrå ögonen, som tyktes växla färg, så att många funno dem mörkblå, medan andra tykte dem vara af en mattgrå färg, voro små och egentligen icke vackra, men kunde, då hon blef lifligt intresserad af ett samtal, lysa upp hela ansiktet. Mr. Bray intresserade sig, såsom ifrig frenolog, skildt för hufvudets ovanligt stora proportioner.

Ehuru af medellängd, gjorde Miss Evans intryck af att vara längre, emedan hennes visserligen magra och svaga gestalt var ganska väl formad samt hade en viss hållning. Hennes hälsa var aldrig stark, och hon hade ett i hög grad nervöst temperament, så att hon i synnerhet i unga år ofta föreföll orolig och hysterisk. Trots hennes rikt utvecklade förstånd var hennes känslolif ytterst lifligt, hon blef lätt upprörd och tog starka intryck af det hon kom i beröring med; hennes vänner brukade säga att hon under denna ungdomstid grät "ämbartals med tårar". Hennes främsta behag låg i hennes sätt och i stämman. Hennes utseende vann med åren, såsom fallet är endast med de finaste, mest utvecklade naturer, hvilka åren kunna tillföra ett säreget behag, ehuru skönheten saknas; det är som om då det innersta, det djupaste af personligheten skulle fått tid att tränga helt igenom ända till ytan och stämma det yttre i harmoni med det inre.

III. FÖRSTA RESA TILL KONTINENTEN. THE WESTMINSTER REVIEW.

Öfversättningen af Strauss är en milsten på George Eliots bana. Denna öfversättning vakte uppseende, omtalades med beröm, och hvad öfversättarinnan själf beträffade, erfor hon dessa angenäma känslor, som endast ett väl fullgjort arbete förmår väcka till lif. Hennes bref från denna tid genomgås af en gladare ton, hon gör en liten resa då och då, hör god musik i London och utbildar sin smak för denna konst, hvilken hon ställer högre än den bildande konsten. Strauss har fört henne in på filosofins område, och det har varit betydelsefullt att hon begynt sin literära värksamhet med att grundligt sätta sig in i ett sådant arbete. Dessa studier ha säkert medvärkat till den väg hennes diktning senare tagit, ty genom hela denna diktning går som en djup underström samtidens nya filosofi, gifvande densamma en bestämd riktning, likasom strömmens starka vågor leda fartygets lopp. En och annan sida i hennes böcker, isynnerhet i de senare arbetena, har väl en alltför stark bismak af de filosofiska studierna, men säkert är äfven, att utan kännedom om de stora vetenskapliga spörsmål, som upptagit samtiden och just dess djupaste andar, skulle hon aldrig skrifvit några af de beundransvärda kapitlen i Adam Bede, Silas Marner eller Middlemarch, där det skapande snillet vid ljuset af vetenskapens fackla låter oss se så oändligt mycket af lifvets underfulla djup i de enkla hvardagshändelser, och hos de enkla hvardagsmänniskor, som skildras.

Kort efter det Strauss blifvit färdig, begynte Miss Evans med öfversättningen af ett annat filosofiskt värk, Ludwig Feuerbachs Wesen des Christenthums, och något senare med Spinoza. Detta arbete var för henne en vederkvickelse och tröst under den tunga tid hon nu genomlefde till följd af faderns långvariga sjukdom, hvilken ändades med döden. Sedan en resa till ön Wight och vistelsen där varit förgäfves för återställande af hans hälsa, tillbragte hon långa månader som hans vårdarinna. Säkert bidrog åsynen af lidandet att ytterligare väcka och fördjupa den sympati för allt mänskligt, som blir ett allt mera framträdande drag hos henne. — "Att få arbeta för den stackars underkufvade mänskligheten och aldrig mera tänka på sig själf", — hör man henne yttra såsom ett önskningsmål. Det är samma tanke, som hennes Daniel Deronda senare uttalar. Dödens närhet väcker hennes kärlek till lifvet. — "Jag känner mig beredd att taga emot lifvet, — nej, älska detsamma, i hvilken form det än skall bjuda sig", — heter det i ett af hennes bref. Den svåra kampen mot lidandet blef henne likvisst ofta öfvermäktig och hon gick ur den med för lång tid brutna krafter. — "I sanning, jag har funnit det svårt att lefva dessa sista veckor", — skrifver hon till en af sina vänner.

De intellektuella sysselsättningarna äro hennes enda tröst. Hon beröres lifligt af de politiska tilldragelserna i Frankrike 1848-49. — "Jag älskar denne man", — skrifver hon till Mr. Bray om Louis Blanc, — "som koncentrerat sin anklagelse mot samhället i orden: 'L'inégalité des talents doit aboutir non à l'inégalité des retributions mais à l'inégalité des devoirs.' Ni undrar hvad det är, som bragt mig upp till detta raseri. Det är den förhatliga inställsamheten, det genomskinliga hyckleriet, systemet att gifva så litet som möjligt i utbyte mot så mycket som möjligt, såsom man ser det här i hvarje handvändning. Jag känner att samhället för män och kvinnor till helvete." — En dag vid denna tid blef hon bekant med Emerson, som kommit på besök till Rosehill. På hans fråga, hvilken bok först vakt henne till själfständigt tänkande, svarar hon: "Rousseaus Confessions". En gång förut hade hon om samma ämne skrifvit till Miss Hennell: — "Om någon ville bevisa att Rousseaus åsikter om lif, religion och styrelseform äro eländiga villfarelser, och att han själf begått några af de största lågheter, som vanära en bildad människa, skulle det i nuvarande stund betyda föga för mig. Jag skulle medgifva detta, men icke desto mindre skulle det stå fast att Rousseaus ande gifvit min intellektuella och moraliska varelse den elektriska stöt, som hos mig vakt en ny uppfattning till lif."

I mars 1849 skref Miss Evans en kort anmälan af Froudes Nemesis of Faith för Coventry Herald, hvilken inbragte henne ett bref af författaren och sålunda skänkte hennes sorgliga lif en ljusglimt. Hennes faders sjukdom hade ständigt förvärrats, och den sista maj samma år afled han.

Det var ett hårdt slag för dottern. — "Hvad skall det blifva af mig utan min fäder"! — hör man henne utropa. Vännerna Bray hade emellertid planerat en tur till kontinenten, och det beslöts att Marian skulle resa med dem. Den 11 juni begåfvo de sig af och togo vägen öfver Paris till södra Frankrike, norra Italien och Schweiz. Medan Brays efter ett par månaders resa fortsatte vägen hem, beslöt Miss Evans att tillbringa hösten och vintern i Genève. Hon var ännu alltför litet i jämnvikt efter det förflutna årets sorgliga tilldragelser för att önska återvända till de ställen, som gömde så många smärtsamma minnen. De åtta månaderna i Schweiz blefvo för henne en lugn och lycklig tid. Sedan hon bott en tid i en pension invid Geneve, var hon nöjd att finna ett hem i själfva staden hos Monsieur och Madame d'Albert. M. d'Albert var målare och såväl han som hans fru fint bildade personer, hos hvilka Miss Evans fann sig förträffligt. Vänskapsbandet med dem knöts för hela lifvet, och egendomligt nog blef det M. d'Albert, som när Adam Bede utkom och medan George Eliot ännu bibehöll sin anonymitet, öfverflyttade denna roman till franskan utan någon aning om hvem författaren var. Han öfversatte sedan äfven åtskilliga af hennes öfriga arbeten.

Omgifven af Schweiz' härliga natur och sysselsatt med studiet af Rousseau och fransk literatur, återvann Marian småningom sinneslugn, likasom hennes angripna hälsa återstäldes. Hennes i hög grad sammansatta natur med dess oändligt känsliga temperament gjorde likvisst att hon vid hemkomsten till England kände sig sviken, såsom ett alltför känsligt sinne måste göra det, genom att alltid ställa sina förväntningar för högt. Värkligheten kan så sällan motsvara de förhoppningar, som afståndet och längtan målat i alltför starka och vackra färger. En kort tid efter hemkomsten bodde hon hos sin broder i Griff, men tiden och skilsmässan hade småningom fört syskonen från hvarandra och åstadkommit en skiljaktighet i åsikter, som inga gemensamma barndomsminnen kunde öfverskyla. Under dessa förhållanden erbjöd familjen på Rosehill henne ett hem, och hon stannade där sexton månader, 1850—51, omgifven af den fulla sympati, som hon så djupt var i behof af, som var ett lifsvilkor för henne. Äfven för hennes intelligens var detta den sfär, som behöfdes, hon gjorde i detta komfortabla hem bekantskap med åtskilliga framstående personer. Att emellertid tänka sig Marian Evans sorglöst njutande ett lugnt hemlifs fördelar, vore icke öfverensstämmande med värkligheten, därtill var hon en alltför orolig, rastlös natur, sorgbunden och nervös, ifrigt längtande efter någon värksamhet, som skulle kunna tillfredsställa hennes andes kraf. Det var först senare i lifvet dessa egenskaper skulle sammansmälta till den upphöjda och enhetliga personlighet vi lära känna i hennes arbeten och korrespondens.

På våren 1851 inträffade emellertid en förändring, som skulle medföra de mest vidtgående konsekvenser för hela hennes lif. Hon hade hösten förut på Rosehill gjort bekantskap med Dr. John Chapman, som denna tid blifvit utgifvare af The Westminster Review. Redan då torde det blifvit fråga om att hon skulle hjälpa honom med redigeringen af tidskriften. I januarihäftet 1851 ingick en af henne skrifven uppsats öfver Mackays Progress of the Intellect, och på våren blef det afgjordt att Miss Evans såsom "assistant-editor" (redaktionssekreterare) skulle arbeta vid Westminster Review. I september flyttade hon såsom hyresgäst till Chapmans, hvilka bodde i London vid Strand, och från denna tid kan man anse att hennes literära arbete värkligen begynte, ehuru ännu åtskilliga år skulle förgå, innan hon skref de mästervärk, som gjorde henne till vårt århundrades största författarinna.

De två stora tidskrifterna The Edinburgh och The Quarterly Reciews voro organ för de båda politiska partierna "Whigs och Tories". Emellertid hade ett literärt framstegsparti bildats, för hvilket såväl den ena som den andra af dessa tidskrifter var otillfredsställande. Denna grupp, som anslöt sig till James Mill (John Stuart Mills fäder), beslöt grundläggande af en ny revy. Det var The Westminster Review, som 1823 blef organet för dessa "filosofiska radikaler", som dess ledare kallades. Tidskriften vände sig till den mest upplysta, mest själfständigt tänkande delen af publiken samt representerade företrädesvis Comtes filosofiska riktning. Den tid, den redigerades af Dr. Chapman, var af dess mest glansfulla dagar. Bland dess medarbetare, af hvilka ju några skulle intaga platsen af ledare inom samtidens literära och vetenskapliga forskning, voro: Herbert Spencer, G.H. Lewes, John Oxenford, James och Harriet Martineau, George Combe, Prof. E. Forbes m.fl.

Under samma tid, som Miss Evans bodde hos Chapmans, hade dessa äfven såsom pensionär Fredrika Bremer. Det kan vara af intresse för oss att höra, hvilket intryck den svenska författarinnan gjorde på sin engelska yrkessyster. Den senare skrifver om henne:

"Hon är i mitt tycke lika föga intagande för ögat som för örat. Jag har aldrig sett en person vid hennes år, som mindre skulle framkallat min rent instinktmässiga aktning. För hvarje gång jag betraktar henne, måste jag skildt erinra mig att detta värkligen är Fredrika Bremer." — Hennes omdöme om "den berömda lilla författarinnan", som hon kallar Fredrika Bremer, blir emellertid senare något fördelaktigare.

Det är intressant att följa med, huru Marian småningom kommer in i det literära lifvet bland en samling framstående män, höra hennes omdömen om dessa personer eller se henne knyta vänskapsband med några af dem. En af dem som sedan hela lifvet igenom förblef hennes "excellent friend", var Herbert Spencer. Angående arten af det inflytande på hennes literära utveckling man velat tillskrifva vänskapen med honom, äro hans egna ord i ett bref till Daily News ett vittnesbörd: "Vår vänskap begynte först 1851" — skrifver han — "då hon redan utmärkte sig genom den vidsträkta bildning och den allt omfattande intellektuella kraft, som senare gjort henne känd öfver hela världen." — Hennes oändliga behof af sympati, som var ett så utmärkande drag för hennes naturell, tillfredsstäldes af denna vänskap, om hvilken hon skrifver till Sara Hennell:

"Ljuspunkten för mig, näst efter min kärlek till gamla vänner, bildar den förtjusande lugna nya vänskap, som Herbert Spencer ger mig. Vi se hvarandra hvarje dag och mellan oss existerar ett högst angenämt 'camaraderie'. Utan honom skulle mitt lif vara ödsligt nog." — Att hon äfven förutsåg hans vetenskapliga betydelse, visar det skämtsamma yttrandet i ett annat bref: — »Han skall stå i Biografiskt Lexikon för 1954 såsom Spencer, Herbert, en originell och djupsinnig filosofisk skriftställare, skildt känd genom sitt stora värk, som gifvit psykologin en ny impuls och mycket bidragit till den framrykta, ställning denna vetenskap för närvarande intager, i jämförelse med hvad fallet var i medlet af förra århundradet. Denne filosofs lif erbjuder, likasom den store Kants, föga af intresse för biografen, etc.

Det var genom Spencer Marian Evans blef bekant med George Henry Lewes. Vid första sammanträffandet med denna spirituella person hör man henne utropa: — "Till utseendet ett slags Mirabeau i miniatyr!" — Emellertid begynner Lewes' namn allt oftare förekomma i brefven från denna tid. — "Lewes var såsom alltid genialisk och rolig", — heter det, eller: — "Lewes är mycket vänlig och uppmärksam, han har vunnit min högaktning, ehuru jag förr tadlade honom. Liksom få andra människor i världen, är han mycket bättre än han förefaller. En man med hjärta och samvete under en mask af lättsinne." — Man ser sympatin tillväxa. När Lewes är sjuk, eller som han själf kallar det, lat, läser hon hans korrektur och efter en dag af arbete tillbringar hon ibland kvällen på teatern eller på någon konsert i sällskap med honom och Spencer.

The Westminster Review tager mycket arbete i anspråk och ger henne mycken möda och omsorg. Med den henne egna noggrannheten utför hon detta arbete, men man ser henne städse misströsta om sin förmåga att kunna göra det. Denna misstro till sin egen förmåga kan hela lifvet igenom spåras hos George Eliot; äfven när hennes rykte steg högst och hennes böcker hade den största framgången, hör man henne uttala sin misströstan om att någonsin mera kunna åstadkomma ett dugligt arbete. En orsak härtill var väl äfven hennes svaga hälsa, som ständigt gjorde streck i räkningen.

I oktober 1853 lämnade hon Dr. Chapmans hus för att hyra sig en liten våning nära Hyde Park. Det var först hennes afsikt att samtidigt uppgifva äfven arbetet som redaktionssekreterare, ehuru hon på Dr. Chapmans uppmaning likvisst kvarstod till följande vår. Hon var vid denna tid icke uteslutande beroende af sin penna, emedan hennes fader köpt henne en lifränta på omkr. 100 pund st., men hennes stora hjälpsamhet mot fattiga vänner gräfde alltid ett djupt hål i inkomsterna. I juli 1854 publicerades hennes öfversättning af Ludwig Feuerbachs Wesen des Christenthums uti Chapmans Quarterly Series med Miss Evans' namn såsom öfversättarinna, första och sista gången hennes värkliga namn stod på ett titelblad i tryck.

Få dagar därefter, den 20 juli, skref hon till vännerna Bray några ord, som i all sin korthet angifva en stor förändring i hennes lif. Brefvet lyder: — "Kära vänner — alla tre. — Jag har endast tid att säga farväl och Gud välsigne eder. Poste Restante, Weimar, för de närmaste sex veckorna och efteråt Berlin. Alltid eder tillgifna och tacksamma Marian."

Hon hade kommit till den mest betydelsefulla vändpunkten i sitt lif: förbindelsen med George Henry Lewes.

IV. GEORGE HENRY LEWES. RESA TILL TYSKLAND.

George Henry Lewes var född i London den 18 april 1817. Efter att hafva gått i skola i Greenwich, fick han anställning som biträde på ett kontor, men som han icke hade minsta håg för detta slags sysselsättning, begynte han studera medicin. Han visade tidigt utpräglad böjelse för filosofi, och redan vid nitton års ålder deltog han i veckomöten, som för diskuterande af metafysiska frågor höllos af en liten klubb på en källare i Red Lion Square, Holborn. Klubben var sammansatt af de mest heterogena element, och det är mycket sannolikt att den tjänat George Eliot som förebild till klubben i Daniel Deronda. Genom en af medlemmarna, en judisk urmakare, som var ifrig anhängare af Spinoza, gjorde Lewes första bekantskapen med den store judiske filosofen och därefter blef det hans lifligaste önskan att ega Spinozas värk. En mörk höstafton fann han värkligen det efterlängtade arbetet på den smutsiga disken i en antikvarisk bokhandel, där han med klappande hjärta läste på ryggen af en bok: "Spinoza Opera Posthuma." Han var fattig den tiden men skulle med glädje gifvit sin sista slant för Spinoza. När han kom hem, satte han sig genast ned för att börja med en öfversättning af Etiken, hvilken likvisst aldrig blef färdig.

Denna tilldragelse vittnar i all sin obetydlighet om hvilken impulsiv natur Lewes var. Hans studier af Spinoza ledde till en artikel om den store filosofens lif och värk, publicerad i Westminster Review 1843, det första försök, som egentligen blifvit gjordt för att göra Spinoza känd i England. Denna artikel, som senare inflätades i Lewes' History of Philosophy, utgjorde så att säga kärnan till detta arbete, hvilket enligt Frederic Harrison varit den bok i England, som näst Mills Logic utöfvat det största inflytande på den nu lefvande generationens tankegång. Efter en studieresa till Tyskland, blef Lewes vid hemkomsten 1839 en af den tidens mest produktiva journalister. Glänsande kvick och mångsidig, tyktes han skildt skapad till literatör. Hans insikter voro af så olika slag och så omfattande, att någon af hans vänner en gång sade om honom: "Lewes kan göra allt i världen utom måla, och det skulle han också kunna efter en veckas studier."

Jämte det han biträdde vid redaktionen af The Classical Museum, skref han i en mängd af de stora engelska tidskrifterna. Sedan hans ofvannämda arbete om filosofins historia utkommit 1846, uppträdde han som skönliterär författare med novellerna Ranthorpe och Rose, Blanche and Violet 1847-48, som dock hade föga framgång. Hastigt på hvarandra skref emellertid denna outtröttliga penna The Spanish Drama, The Life of Maximilian Robespierre och The noble Heart, a Tragedy, hvilken sistnämda sades blifvit en tragedi äfven för författaren själf. Icke nöjd med att skrifva för teatern, ville han äfven pröfva sina krafter på tiljan och stötte en del af den literära världen icke litet för hufvudet genom att strax efter en filosofisk föreläsning i Edinburgh uppträda på teatern i Shylocks roll.

Denna mångsidighet gjorde att han icke så hastigt bröt igenom, som han kanske skulle gjort, om han arbetat i en riktning, men i gengäld gåfvo dessa försök honom en rikedom af erfarenheter, som en författare väl behöfver och hvars betydelse vår tid med dess ensidiga fackbildning förbiser. Egentligen var det hans Life of Goethe, som gjorde honom allmänt känd. Påbörjad 1845 i Tyskland skulle denna sedermera af sin samtid så högt skattade bok, icke utkomma förr än 1855 efter åtskilliga öden hos förläggarena.

Mellan åren 1849-54 var Lewes utgifvare af veckobladet The Leader. Många af hans artiklar öfver Auguste Comte blefvo ursprungligen skrifna för detta blad. Jämte John Stuart Mill är Lewes den som tidigast gjort positivismen och dess franske grundläggare känd i England. Han såväl uppfattade som uttalade sig om den betydelse denna nya lära skulle hafva för samtidens forskning, ehuru han afgjordt opponerade sig mot Comtes positiva politik.

Redan af dessa korta uppgifter framgår, hvilken mångfrestande natur Lewes var. Vid trettio års ålder hade han hunnit med kritisk, skönliterär, dramatisk, biografisk och filosofisk skriftställarvärksamhet, han hade rest i utlandet, hållit föredrag, uppträdt på tiljan och varit journalist. Thackeray hördes en gång yttra, att han icke skulle blifvit förvånad, om han mött Lewes midt i London ridande på en hvit elefant, så litet kunde hans vänner veta hvad han härnäst skulle taga sig till. — I själfva värket liknade Lewes' begåfning mera en af det 18:de århundradets encyklopedisters än en skriftställares i våra dagar.

Till sitt yttre var han en klen, svagt bygd man med yfvigt lockigt hår, de stora ögonbrynen och skägget gåfvo åt ansiktet ett drag, som påminte om en råtthund, munnen var något framskjutande och ögonen grå och djupt liggande under en hög vackert formad panna. Oberäknelig till sin natur med något vildt och regellöst i sitt tal, ömsom hänrykte han, ömsom stötte han sina vänner för hufvudet genom den glädtiga, sorglösa och genialiska "abandon", som kännetecknade både hans uppträdande och konversation. Hans sällskap var egendomligt upplifvande, ty det allra hvardagligaste ämne kunde tjäna honom som utgångspunkt för en liflig framställning af någon filosofisk favoritteori, och han egde en ovanlig förmåga att göra hårdsmälta problem lättfattliga.

Vid den tid Lewes och Marian Evans gjorde hvarandras bekantskap i Dr. Chapmans hem, var Lewes redan gift. Han hade gift sig vid tidig ålder, men sedan hans husliga lycka för alltid och oåterkalleligen blifvit sköflad, hade han och hans hustru i omkring två år lefvat skilda. Laglig skilsmässa hade de icke kunnat få, hvarför Lewes' och Marian Evans' förbund aldrig kunde beseglas af någon borgerlig eller kyrklig vigsel.

Förbindelsen med en af lif så sprudlande natur som Lewes, måste naturligtvis utöfvat ofantligt inflytande såväl på Marians personlighet som författarskap, men att det säregna i denna förbindelse skulle präglat hennes diktning med något särskildt drag, såsom fallet var med hennes stora samtida George Sand, kan man icke spåra.

Lewes' inflytande märkes genast af tonen i George Eliots bref och dagboksanteckningar. Genom dem alla går hädanefter såsom en djup mäktig underström känslan af lycka öfver detta förbund, som upplöstes först genom Lewes' död. Allt vittnar om att förbindelsen var grundad på den djupaste samhörighet, gemenskap och öfverensstämmelse i lifvets största och viktigaste frågor; man ser huru den bidragit att skapa denna stora vida syn på lifvet, som besjälar alla George Eliots arbeten. Anmärkningsvärdt är äfven att vi ingenstädes i hennes värk spåra något af den ofördragsamhet eller bitterhet, som ofta inom literaturen blir likasom ett eko af undantagsförhållanden, i hvilka författaren själf lefvat, isynnerhet om han stält sig i strid med samhället. Ty George Eliots och Lewes' förbindelse var ju på krigsfot med samhället, och ett sådant förhållande betyder därtill oändligt mycket mera för en kvinna än för en man. När en kvinna känner sig manad att för sig uppställa lagar, som hon anser heligare än de af samhället sanktionerade, så bedömer detta samhälle, öfver hvilket hon gjort sig till domare, i sin tur henne, och dömer henne annorlunda än det dömer en man.

Att Marian Evans erfarit detta, framgår af hennes bref, och äfven utan detta vittnesbörd, endast med en tanke på hennes oändligt känsliga temperament kan man förstå, hvilken smärta det skulle vålla henne att vänskapen med Brays och Sara Hennell först kunde återknytas, sedan ett par år förflutit, efter det förbindelsen med Lewes ingicks; likaså kunde hennes egen familjs ogillande icke förbli henne likgiltigt. Men om alla dessa dyrköpta erfarenheter bär hennes diktning intet spår i form af någon revolt mot samhället. Ingen har kraftigare än George Eliot ständigt betonat helgden af de samhällsband, som knyta människorna vid hvarandra.

I en artikel, Woman in France, har George Eliot själf påpekat det djupa inflytande kvinnorna haft på den franska literaturen. De hafva tänkt och känt som kvinnor och då de skrifvit, hafva deras arbeten blifvit ett uttryck härför, säger hon, därmed framhållande den allmänna betydelsen af att den kvinliga intelligensen manifesterar sig såsom sådan. Och just därför att George Eliots diktning står så högt, beklagar man att hon icke i den äfven gifvit något säreget vittnesbörd i denna viktiga fråga, där den högst och den lägst stående kvinliga natur ibland kunna mötas.

Med den metod Mr. Cross följt vid utgifvandet af George Eliots korrespondens och dagboksanteckningar, att endast meddela utdrag ur brefven, finna vi egentligen intet annat på sak gående uttalande i denna ömtåliga fråga, än följande 1855 till Mrs. Bray skrifna bref:

"Om det finnes något beslut eller något förhållande i mitt lif, som är och alltid skall vara djupt allvarligt, är det min förbindelse med Mr. Lewes. Det var likvisst i många afseenden naturligt nog att du skulle missförstå mig, dels till följd af obekantskap med Mr. Lewes' karaktär och sträfvanden, dels emedan det är många år, sedan vi voro tillsammans och möjligen förändringen i mina tänkesätt gått alldeles i en motsatt riktning till hvad du tror. Ingen kan bättre än du själf inse att det är möjligt för två människor att med samma allvar vidhålla olika åsikter i viktiga frågor, samt att hvardera är lika uppriktigt öfvertygad om att hans åsikt är den enda värkligt moraliska. Om vi båda hysa olika åsikter angående äktenskapslagarna, så måste jag i alla fall tro att du står fast vid hvad du anser rätt, och jag vet intet, som skulle låta mig förmoda att du ej tänkte detsamma om mig. Huru mycket våra åsikter afvika från hvarandra, tror jag ingen af oss riktigt vet, ty jag är okunnig om din egentliga ståndpunkt, likasom du möjligen antar mig hysa känslor och åsikter, som icke äro mina. Vi kunna häller icke få riktig klarhet i saken sålunda genom bref, men en sak kan jag säga, i få ord. Band, som lätt kunna slitas sönder, äro hvad jag hvarken i teori eller praktik skulle förorda. Kvinnor, som låta sig nöja med sådana band, handla häller icke som jag gjort. Att en fördomsfri människa, som känner det värkliga lifvet, kan kalla mitt förhållande till Mr. Lewes omoraliskt, kan jag endast förstå genom att betänka, af hvilka hårfina och bräckliga beståndsdelar ett rykte är sammansatt. Men jag måste minnas det och hyser icke några dåliga eller ovänliga tankar mot dem som fördöma oss, om vi än hoppats på en något annorlunda dom. Att den stora massan af människor skulle fördöma oss, var intet annat än vi väntat. Vårt lif skall icke blifva något lif af efterlåtenhet mot oss själfva, utom sålunda att vi, lyckliga med hvarandra, finna allting lätt. Vi skola arbeta strängt för att sörja för andra och fylla våra plikter. Lättsinne och öfvermod skulle vara en föga hållbar grund att bygga på. Förlåt om jag för att försvara mig mot en orätt uppfattning, tyckes alltför kall och säker på mig själf. Jag skulle ej bry mig om att försvara mitt handlingssätt, om jag ej älskade dig och önskade skingra den sorg, du säger att din uppfattning af saken gjort dig. Hvad jag än må hafva missförstått förut, så missförstår jag ej ditt bref, som jag erhöll denna morgon, och läser däri ej annat än kärlek och ömhet, som jag af fullaste hjärta besvarar. Jag skulle hälst aldrig skrifva något vidare om mig själf. Det är icke hälsosamt att mycket grubbla öfver sina egna känslor och sitt eget handlingssätt, bättre är att för hvarje ny dag söka blifva ärligare och mera kärleksfull. Intet enda af dina oändligt många vänliga ord eller all den kärlek du städse visat mig, har jag någonsin glömt. Jag minnes dem ofta och känner därvid, likasom angående allt öfrigt i mitt förflutna lif, huru full af brister jag alltid varit. Men detta kan icke numera hjälpas, och jag kan endast finna tröst och tillfredsställelse af 'att skynda mot de ting, som ligga framför mig', och göra det närvarande bättre än det förflutna. Men om vi aldrig skulle komma hvarandra nära igen, dyra Cara, så mins att jag icke var otacksam eller känslolös för all din godhet, samt att jag är en af de många, för hvilka du icke lefvat förgäfves. Jag har mycket brådtom och har varit tvungen att skrifva i hast. Kom ihåg detta och tro mig icke om annat, när jag försäkrar att jag är din tillgifna och uppriktiga vän."

Omedelbart efter det Lewes och Marian Evans knutit, sin förbindelse, afreste de, såsom redan blifvit nämdt, till Tyskland. Färden gick öfver Antwerpen och Cöln till Weimar, där de stannade tre månader för Lewes' Goethe-forskningar. De gjorde där åtskilliga intressanta bekantskaper och lämnade Weimar med saknad, för att i början af november begifva sig till Berlin, där de likaledes kommo i beröring med den literära och artistiska världen, bland annat i Fräulein Solmars salong. Under denna angenäma och lärorika resa i Tyskland upptogos dagarna af träget literärt arbete, teater- och operabesök samt läsning. Såväl i Weimar som Berlin, skref Lewes på sitt Life of Goethe; George Eliot åter skref i Weimar sin uppsats Woman in France, för Westminster Review; i Berlin höll hon för det mesta på med öfversättningen af Spinozas Ethik. Intressanta äro uppgifterna i dagboksanteckningarna om all den literatur, de båda läste tillsammans under "de långa njutningsrika aftnarna" i Berlin. Af tysk literatur genomgicks största delen af Goethes, Lessings och Heines arbeten, därtill kom Sainte-Beuve, Shakespeare — hvilken George Eliot läste hela lifvet igenom, — Macaulay och en mängd historisk literatur.

I medlet af mars befunno de sig åter i England, där ett lif af strängt arbete nu begynte. Arbete med pennan ger vanligtvis icke någon riklig utkomst, och Lewes egde familj bestående af tre söner, mot hvilka George Eliot åtagit sig en moders plikter.

V. ARTIKLAR I THE WESTMINSTER REVIEW.

Tiden mellan åren 1852—57 intager sin skilda plats i George Eliots literära utveckling. Intill april 1854 var hennes värksamhet för The Westminster Review mest den dryga, ehuru delvis osynliga del, som kommer på utgifvarenas lott. Endast en större artikel af hennes hand, Carlyle's Life of Sterling, ingår i januarihäftet 1852. Miss Blind talar väl i sin biografi om en artikel öfver Margaret Fuller, hvilken hon, utan några andra bevis än dem hon tror sig finna i stilen och ämnet, tillskrifver George Eliot, men densamma återfinnes icke i uppsatsen: George Eliot, her Life and Writings, som The Westminster Review publicerade 1881 kort efter författarinnans död, och där hennes öfriga för tidskriften skrifna artiklar uppräknas.

För öfrigt skref Miss Evans såsom "assistanteditor" en god del af den summariska literaturöfversikten i hvarje häfte af tidskriften. Sedan hon lämnat befattningen som redaktionssekreterare, stegrades hennes själfständiga literära värksamhet; under resan i Tyskland och strax efter återkomsten till England skref hon åtskilliga artiklar. Vid hemkomsten engagerades hon af Dr. Chapman att delvis öfvertaga afdelningen för "Contemporary literature" i tidskriften. Under denna tid ser man både henne och Lewes af alla krafter arbeta med artiklar för olika revyer; de skulle själfva lefva af sitt arbete samt därjämte underhålla Lewes' tre söner, hvilka uppfostrades i Hofwyl i Schweiz. För omkring tre års tid slogo de upp sina bopålar i Richmond nära London, och det var här en betydande del af George Eliots värk såg dagen. De hade på denna tid endast ett gemensamt arbetsrum, och George Eliot berättade senare i lifvet, hurusom raspandet af en annan penna "till den grad irriterade hennes nerver att det nästan gjorde henne vild".

Dagboken från denna tid talar om olika artiklar för The Leader (till hvars redaktion Lewes hörde), till Fraser's Magazine, till Saturday Review, samt literaturöfversikter till Westminster Review. De artiklar af George Eliots hand, som ingingo i The Westminster Review äro: Carlyles Life of Sterling, januari 1852; Woman in France: Madame de Sablé, oktober 1854; Evangelical Teaching: Dr. Cumming, oktober 1855; German Vit: Heinrich Heine, januari 1856; The Natural History of German Life, juli 1856; Silly Novels by Lady Novelists, oktober 1856, och Worldliness and other Worldliness: the Poet Young, januari 1857.

Dessa George Eliots kritiker och essays äro anmärkningsvärda egentligen för den belysning de kasta öfver hennes egen utveckling. Inom kritikens konst kunna de icke ställas i bredd med hvad George Eliots diktning är på sitt område. Hennes essays äro intelligenta och logiska, ibland mängda med det skilda slag af satir, som senare utgör en så egendomlig beståndsdel i hennes romaner, men denna kritiska del af hennes författarvärksamhet är icke i någon händelse banbrytande. Vissa af de egenskaper, som senare komma att blifva grunddragen i hennes diktning, spårar man emellertid redan här. I dessa kritiker är det psykologiska elementet det mest framträdande. Hennes öfversättningsvärksamhet, likasom hennes studier, hade ju hittills gått hufvudsakligast i filosofisk riktning, och dessa filosofiska studier trycka sedan sin djupa prägel på alla hennes värk. Säkerligen har äfven hennes ställning till The Westminster Review haft sin betydelse härvid, då ju tidskriften representerade den nya riktning, som på detta område bröt sig igenom. Inom George Eliots diktning äro ständigt de etiska spörsmålen det väsentliga, och huru detta psykologiska och etiska element redan i kritikerna gör sig gällande, kunna några utdrag ur dem visa. I The Natural History of German Life säger hon om konstens förhållande till lifvet:

"Konsten står lifvet närmast; den är ett medel att vidga vår erfarenhet och sätta oss i beröring med våra medmänniskor, utöfver gränserna af våra personliga lefnadsomständigheter. Så mycket heligare är då konstnärens kall, när han skall framställa folket. Förfalskning därvidlag är ännu mera fördärfbringande, än då det gäller lifvets mera artificiella former. Det betyder mindre, om vi ha en oriktig föreställning om förgängliga modesaker, om sprättars och härtiginnors konversation och sätt att vara, men det år af vikt att vår sympati för daglig glädje och sorg, för våra vanliga medmänniskors möda, för den tragiska eller humoristiska sidan af deras lif icke ledes i ett orätt i stället för i ett riktigt spår."

"Konsten framställer värkligheten, — såtillvida att framställningen icke gifver föremålet själft, utan endast återspeglar detsamma och måste begränsas af sitt medium… Realism är grunden för all konst, och dess motsats är icke idealism utan 'falsism'… En oriktig framställning af det dagliga lifvets former är icke mindre klandervärd, än en oriktig framställning af ett mera ideelt lifs; att gifva Apollo en trubbnäsa eller kläda Jupiter i paletå, vore icke mera stötande för ett artistiskt sinne, än denna meningslösa förfalskning af naturen, som oförmågan tillåter sig under förevändning af att 'försköna' den. Gif oss antingen värkliga bönder, eller framställ dem als icke, måla antingen intet draperi, eller måla det med yttersta noggrannhet, låt antingen folket vara tyst, eller låt det tala sin klass' språk."

Man ser redan här George Eliots oändligt höga uppfattning af konsten, denna uppfattning, som senare alltid kom henne att så djupt känna konstnärens förpliktelser.

Hon hade tidigare genomgått en för hela hennes inre människa betydelsefull andlig kris. Det hade ju varit otillfredsställelsen med den etiska beståndsdelen af kyrkans lära, som kommit henne att helt och hållet bryta med denna. I Evangelical Teaching och ännu mera i Worldliness and other Worldliness riktar hon sitt angrepp mot den låga moral, som får drifva sitt spel under kyrkans täckmantel. Med satiren som uttrycksmedel talar hon om "präster, som binda sina profetiska predikningar i lilafärgade band med guldsnitt, för att med dem pryda borden i evangeliskt sinnade ladies mottagningsrum". Än skarpare blir denna satir i den senare artikeln, riktad mot poeten Young. Hans förakt för denna världen och hans exaltation för den, som är bortom stjärneringen, väcker förtrytelse hos George Eliot, som alltid betonar sympatin för lifvet och våra medmänniskor såsom det väsentligaste. På tal om denne förf:s. Night Thoughts säger hon:

"Ingen kan bättre än han passa för en statskyrka. Han är en fulländad personifikation af dennas noga afvägda mått af timligt och andligt. Han är lika djupt öfvertygad om dödens allvar, som om nödvändigheten af att betala begrafningsomkostnaderna; han längtar på samma gång efter evigt lif och efter 'att lefva'; han hyser lif lig tillgifvenhet för beskyddare i allmänhet, men föredrar på det hela taget den allsmäktige. Han undervisar med mera än officiel öfvertygelse om de jordiska tingens fåfänglighet, men håller det för annat än en privat sak, om hans lofvärda bemödanden att rikta människornas uppmärksamhet på en annan värld, icke belönas genom att han själf vinner befordran i denna världen… Om det ej vore för tanken på evigheten, så skulle han anse det klokt och angenämt att vara osedlig eller taga lifvet af sin fader; och om han icke hade himlen i minnet, vore det ganska oförnuftigt att icke vara en skojare. Han anser människan för en blandning af engel och djur; djuret skall förödmjukas genom påminnelse om dess 'förhållande till stjärnorna' och hållas i styr genom betraktelser öfver dödsbädd och dödsskalle; engeln skall utveckla sig genom afsky för denna världen samt beprisande af den tillkommande, och genom detta förfarande utbildas den kristne — den högsta fulländningen af människan."

Betecknande för det psykologiska elementet i George Eliots begåfning äro ock de två tidigare artiklarna Woman in France och Silly Novels by Lady Novelists, hvilka därjämte erbjuda det skilda intresset att de visa oss, hvad hon, som själf skulle tillföra romanen något af det bästa och egendomligaste en kvinnas penna riktat den med, tänkte om den kvinliga begåfningens manifestationer inom literaturen.

Uti Woman in France framställer George Eliot den franska kvinnan såsom den enda, hvilken värkligen intager en plats i literaturen, "har haft ett lefvande inflytande på dess utveckling. Ty ensamt i Frankrike har kvinnans naturell som en elektrisk ström löpt genom stilen och förvandlat det som annorstädes är tungt och oklart, till behagfullt och klart; ensamt i Frankrike skulle, i händelse det kvinnorna skrifvit utplånades, en betydlig lucka uppstå i nationens historia". — Och orsaken till denna de franska kvinnornas öfverlägsenhet anser hon ligga däri, att dessa haft mod att förblifva sig själfva. Genom att de sålunda blefvo sin natur trogna, genom att de endast sökte inspirationen ur egen lifserfarenhet i stället för att lydigt kopiera männen, få deras bref och memoarer, deras noveller och skildringar ett skildt, nej, enastående värde, för den som studerar konst och literatur. De engelska kvinnorna ha däremot icke följt naturens spontana ingifvelse. I stället för att gifva fritt spel åt det specifikt kvinliga elementet, hafva de velat stöpa sina värk i samma form som männens, med den påföljd att deras skrifter blifvit "en absurd öfverdrift af maskulin stil, liknande den skrytsamma hållningen på en dålig skådespelerska i manlig dräkt".

Kanhända är George Eliot här alltför sträng mot de engelska författarinnorna och tar icke nog hänsyn till flere af sina samtida, t.ex. Elizabeth Browning eller systrarna Brontë.

I Silly Novels by Lady Novelists är hon utan misskund med det sätt, hvarpå det stora flertalet engelska författarinnor vanhelgar konsten. Hon indelar deras noveller i "de toma, de tråkiga, de fromma och de pedantiska." — "Vi ha tänkt oss", — säger hon, — "att utblottade kvinnor begynna skrifva noveller, på samma vis som de blifva guvernanter, emedan de icke veta af något annat för en lady passande sätt att förtjäna sitt bröd. Toma ord hafva en ursäkt i en tom mage." — Vissa af dessa noveller få det bitande tillmälet att vara gjorda till "ett slags medicinsk konfekt för unga damer tillhörande the Law Church". Men förf. tillägger:

"Det värkliga dramat inom den evangeliska kyrkan — och där finnes öfverflöd på fina dramatiska uppslag för den, som har begåfning nog att upptäcka och framställa dem — gifves hos medel- och underklassen. Hvarför skulle vi icke kunna få lika intressanta bilder af det religiösa lifvet inom Englands arbetande klasser, som Mrs. Stowes framställningar af negrernas religiösa lif?" — George Eliot betonar här ett element, som hon själf senare skulle komma att tillföra samtidens literatur genom sin egen diktning. Hon slutar den stränga läxan till kvinnorna med en varm uppmaning, att "värklighetens hela fält må stå öppet för kvinnan som för mannen", emedan först då det egendomliga i hennes andliga begåfning skall kunna framträda.

I George Eliots essays och kritiker finnes egentligen intet, som häntyder på novellisten. De egenskaper man i dem spårar, beteckna snarare forskaren än konstnären. Huru kommer det sig väl då, att omedelbart efter sin sista essay gifver oss samma hand en efter annan de tre förträffliga novellerna, som bilda Scenes of Clerical Life, och något år därpå Adam Bede, hvilken såväl engelska som utländska kritiker varit ense om att betrakta såsom en af de bästa romaner, som någonsin skrifvits? J. Jacobs framkastar i en af sina kritiker öfver George Eliot följande svar på denna fråga: "För att berätta en historie, fordras att man skall hafva upplefvat en."

Förbindelsen med Lewes hade på Marian Evans utöfvat ett så djupt inflytande, som öfverhufvudtaget något förhållande mellan två människor kan hafva. Detta är icke blott ett antagande med sken af sannolikhet, utan det bevisas af otaliga ställen i brefven och dagboken samt af tillegnan på hennes manuskript. Det var såväl det djupa, hemlighetsfulla inflytande, som samhörighet utöfvar på tänkesätt och uppfattning i allmänhet, likasom den rent personliga uppmuntran, hvilken för en så ytterst känslig natur som George Eliots betydde ofantligt mycket. Om hvilket inflytande deltagande i allmänhet hade på henne, vittnar ett bref till Mr. Bray, däri hon tackar honom för några berömmande ord, som han yttrat om en af hennes artiklar: — "Sådant uppmuntrar mig," — säger hon, — "och hjälper mig att göra det bättre. Jag tror aldrig att hvad jag skrifver duger till något, innan andra säga mig det, och äfven då förekommer det mig, som skulle jag aldrig mera skrifva något värdt att läsas."

På manuskriptet till Adam Bede läses följande tillegnan: — "Åt min dyre make George Henry Lewes ger jag detta manuskript till ett arbete, som aldrig skulle blifvit skrifvet, utan den lycka hans kärlek skänkt mitt lif." — Och på manuskriptet till The Mill on the Floss står: — "Åt min älskade make George Henry Lewes ger jag detta manuskript till min tredje bok, skrifvet under det sjätte året af vår förening i Holly Lodge, South Field, Wandsworth och slutadt den 21 mars 1860." — Äfven på hennes öfriga manuskript finnes någon liknande tillegnan. Den ståndpunkt hon genom föreningen med Lewes kom att intaga till den yttre världen, gjorde kanhända äfven att hon nu vid början af sin författarbana drog sig inom sig själf, likasom koncentrerade sig i sina egna tidigare minnen och upplefvelser.

VI. SCENES OF CLERICAL LIFE.

George Eliot har själf skrifvit följande berättelse om huru hennes novellförfattande begynte, med hvilka känslor, farhågor och förhoppningar:

"I september 1856 begynner en ny tid af mitt lif, ty det var då jag började dikta. Jag hade alltid haft en obestämd förhoppning om att någongång kunna skrifva en novell, och min sväfvande plan för denna novell varierade naturligtvis under olika skeden af mitt lif. Men jag kom aldrig längre i utförandet än till ett inledningskapitel, däri jag beskrifver en by i Staffordshire och lifvet i en närbelägen landtgård; och allt eftersom åren förgingo, förlorade jag hoppet att någonsin kunna skrifva novellen, på samma vis som jag alltid klenmodigt emotsåg framtiden. Jag trodde alltid att jag saknade den dramatiska begåfningen både för komposition och dialog, däremot viste jag att jag skulle komma väl tillrätta med den beskrifvande delen af en novell. Mitt 'inledningskapitel' var helt och hållet en beskrifning, ehuru där skulle funnits godt material för dramatisk framställning. Denna början fans händelsevis bland de papper jag hade med mig i Tyskland, och en afton i Berlin läste jag upp den för George. Han anslogs af en bit ren beskrifning, och den kom honom att tro på möjligheten af att jag kunde skrifva en novell, ehuru också han tviflade på — i sanning misströstade om — att jag egde förmåga af dramatisk framställning. Likväl tykte han att jag någon gång borde försöka, hvad jag kunde åstadkomma; och så småningom, när jag efter hemkomsten till England hade större framgång med det jag då skref, än han någonsin kunnat förmoda, stärktes hans åsikt att det dock skulle löna mödan att se, huru stor min förmåga kunde vara, hvad beträffar frambringandet af en novell. Han begynte säga allt bestämdare: 'du måste försöka skrifva en berättelse'. Medan vi voro i Tenby, yrkade han på att jag skulle begynna. Jag sköt emellertid upp därmed, såsom min vana är med arbete, som icke nödvändigtvis måste blifva gjordt. En morgon, medan jag satt och tänkte öfver ämnet för min första novell, föll jag i drömmar och såg mig själf sitta skrifvande en berättelse med titeln: 'The Sad Fortunes of the Reverend Amos Barton.' Jag blef genast helt vaken och talade om det för George. Han sade: 'åh, en titel, som går rakt på sak', — och från den stunden hade jag beslutit att detta skulle blifva min första berättelse. George brukade säga: 'kanske slår det felt — kanske kan du icke dikta. Eller kanhända blir det nätt och jämt så bra att du försöker om igen.' — Eller också: 'du kommer att skrifva ett chef d'œuvre genast, det är ingen fråga om det'. Hans egentliga mening var emellertid att, om jag visserligen icke skulle skrifva en dålig novell, skulle likvisst mitt försök sakna den förnämsta egenskapen — dramatiskt lif. Han brukade säga: 'du är klok och kvick, har filosofisk underbyggnad och kan skildra, — allt goda egenskaper för en novellist. Det lönar nog mödan att du försöker'.

"Vi beslöto att, i händelse novellen lyckades, sända den till Blackwood; men George ansåg det mera troligt att jag skulle få lägga den i portföljen och försöka om igen.

"När vi återvände till Richmond, hade jag emellertid att skrifva min artikel om 'Silly Novels' samt literaturöfversikten för 'Westminster', så att jag först den 22 sept. tog ihop med min novell. Efter det jag begynt den, talade jag en gång under en promenad i parken om för George, att jag gjort upp planen att skrifva en serie historier, däri jag af egen erfarenhet skildrade prästmäns lif, den skulle kallas 'Scenes from Clerical Life' och begynna med 'Amos Barton'. Han tykte genast att tanken var god, — ny och anslående; och när jag en vecka därefter läste för honom första delen af 'Amos', tviflade han icke längre på min förmåga att utföra planen. Scenen i Cross Farm, sade han, öfvertygade honom om det enda han tviflat på — det var klart att jag kunde skrifva god dialog. Återstod ännu att se, om jag förfogade öfver något pathos; det skulle visa sig af det sätt, på hvilket jag skildrade Millys död. En kväll gick George ut i staden, endast för att jag skulle hafva en lugn afton att skrifva. Jag skref det kapitel, i hvilket herden bär underrättelserna till Mrs. Hackit, ända till det stället, där Amos föres bort från dödsbädden, och jag läste upp det för George, när han kom hem. Vi greto båda, sedan steg han upp och kyste mig, i det han sade: 'jag tror ditt pathos är bättre än ditt skämt'."

"När Amos Barton var färdig, tog Lewes hand om manuskriptet och sörjde för underhandlingarna med förläggaren, såsom han äfven framdeles gjorde med George Eliots arbeten. Manuskriptet sändes till John Blackwood, och författaren uppgafs vara en vän till Lewes. Hvad det nu antagna författarnamnet beträffar, bildades det af Lewes' förnamn samt Eliot, som var lätt att uttala".

Underhandlingarna med förläggaren fördes till ett lyckligt slut, och den första hälften af Amos Barton kom ut i januarihäftet 1857 af Blackwood's Magazine. Efter den följde de två andra novellerna: Mr. Gilfil's Love-Story och Janet's Repentance, och i slutet af samma år träffade Blackwood aftal om en upplaga af dem alla tre.

Scenes of Clerical Life blefvo en literär triumf för George Eliot. Från det de framträdde i The Magazine, väkte de kännares uppmärksamhet och beundran såväl för innehållet, som för den förträffliga berättarkonst, hvilken klädt det i ord. Där fans i dem en friskhet och ursprunglighet, som till och med förskaffade dem äran af att förliknas vid den klassiska Vicar of Wakefield. Utaf det erkännande, som kom Scenes till del och som mest gladde George Eliot, voro bref från Dickens, Froude och Mrs. Carlyle till den anonyma författaren.

Dickens bref lyder: — "Min bäste herre! Jag har blifvit så lifligt berörd af de två första berättelserna i den bok Ni haft vänligheten sända mig genom Messrs. Blackwood, att jag hoppas Ni ursäktar, om jag skrifver till Eder för att uttrycka min beundran för deras ovanliga förtjänst. Jag har sällan sett sanning och finkänslighet både i skämt och allvar förenade i så ovanligt hög grad som i dessa berättelser; och det intryck de gjort på mig, är så djupt, att det vore mycket svårt att beskrifva det, äfven om jag djärfdes försöka.

"När jag riktar dessa några ord af tack till den som skapat 'The Sad Fortunes of the Rev. Amos Barton' och Mr. Gilfil's sorgliga kärlekshistoria, måste jag (förmodar jag) begagna det namn, den förträfflige författaren önskat antaga. Jag känner icke något annat, men jag skulle varit mycket böjd, om jag följt min egen ingifvelse, att förklara den påstådda författaren för en kvinna. Jag har upptäkt, som det tyckes mig, så mycken kvinlig känsla i dessa rörande berättelser att titelbladets försäkran icke kunnat öfvertyga mig om motsatsen. Om de icke äro skrifna af en kvinna, så tror jag att från världens begynnelse ingen man förut kunnat göra sig så lik en kvinna i andligt afseende.

"Tro icke att jag har någon simpel önskan att komma Eder hemlighet på spåren. Jag nämner om detta såsom något, som djupt intresserar mig, icke blott af nyfikenhet"…

Det var egentligen kännares bifall, som kom George Eliot till del efter utgifvandet af de tre novellerna. Hos den stora publiken skulle hon först bryta igenom med romanen Adam Bede.

I Scenes of Clerical Life spårar man redan flertalet af de egenskaper, som skulle komma att känneteckna George Eliots diktning och gifva den dess säregna prägel. Dessa berättelser innehålla en hel fond af samlade barndomsminnen. Författarinnan visar oss här landsbygden, de små byarna och landsortsstäderna i hjärtat af England, men icke sådana de blifvit genom vår tids nivellerande invärkan, utan sådana de voro på den tiden, "då Milby icke hade några gatlyktor och då postvagnen körde fram dammig och smutsig till Röda lejonets port".

"Jag, som tyvärr är litet egen af mig", — heter det i början af Scenes, — "har en särskild ömhet för gammaldags seder och bruk." — Denna ömhet är en rik fond, ur hvilken hennes diktning öst. Den har kommit henne att framställa en numera förgången tid, och dessa bilder från seklets början af folkets seder, bruk, talesätt och åsikter, hafva jämte det konstnärliga värdet äfven ett kulturhistoriskt sådant. Man kan icke tvifla på att George Eliot i Scenes framstält personer, som hon känt i sin barndom, t.ex. den dråpliga Mrs. Hackit i Amos Barton, hvilken rättade sin klädsel efter almanackan och oberoende af väderleken tog fram sitt pälsvärk den första november, emedan det i hennes ungdom alltid varit kallt den tiden. Mrs. Hackit gör början i den rad af gamla kvinnogestalter, som George Eliot framstält med så oförliknelig humor och sanning. I Scenes finnas redan såsom kraftiga studier eller skizzer alla dessa ytterst karaktäristiska husmödrar och landtbrukare, landtpräster, advokater, läkare och värdshusvärdar, med ett ord hela denna landsortsbefolkning, som sedan så lefvande stiger emot oss ur hennes romaner. I den värld vi här lära känna lefves lifvet enformigt, utan att några öfverraskande yttre tilldragelser störa dess jämna tröghet, men där uppstå dock konflikter, icke mindre djupa än stora världstilldragelser och icke mindre betydelsefulla än dessa för de människor, som skola genomkämpa dem, och de uppstå just af det vi kalla hvardagshändelser och obetydliga tilldragelser.

Pastor Amos Bartons motgångar, kring hvilka händelsen knyter sig i den första af Scenes, äro något mycket vanligt i lifvet: små inkomster, många barn och hans älskliga hustru Millys död, orsakad af öfveransträngning och alltför mycket af det arbete, som icke synes i ett fattigt hem, men som slutligen blir för tungt för en klen, af motgångar bruten varelse.

Det är likaledes en vanlig tilldragelse att, såsom i Mr. Gilfil's Love-Story, en ung och lidelsefull flicka såsom Caterina förälskar sig i en ung vacker man såsom kapten Wybrow, hvilken i samhällsställning står öfver henne. Det är också mycket vanligt att han, som för tillfället intet annat har att göra, låter henne tro att han besvarar hennes känslor, men när tillfälle erbjuder sig, förlofvar sig med en ung dam af värld, som anses för ett godt parti. Om en ung flicka är stolt som Caterina, gömmer hon därvid sina känslor, likasom "en stackars sårad liten harunge gömmer sig för jägaren", men hennes lidelse och hennes hämdlystnad, hvilka varit nära att drifva henne till ett brott, hafva brutit hennes krafter, så att hon vissnar bort, när lifvet sedan ställer sina kraf på henne. — Denna berättelse är för öfrigt mera komponerad och karaktäriserar George Eliot mindre väl än de två andra i denna samling.

"För en ytlig betraktare var Milby ingenting annat än den torra prosan: en smutsig stad, omgifven af flacka fält, af kvistade almar och spridda fabriksidkande byar, som kröpo framåt steg för steg med sina väfstolar, tills de, så att säga, hotade att inympa sig på själfva staden. Men den ljufliga våren kom icke desto mindre också till Milby: almanras toppar lyste af rödaktiga knoppar, kyrkogården blef öfverköljd af tusenskönor, lärkan lät höra sina kärlekssånger öfver de flacka fälten, och regnbågen hängde öfver den mörka staden och beklädde själfva taken och skorstenarna med en sällsam förklarande skönhet. Och så var det äfven med människolifvet där, hvilket först föreföll som ett obehagligt virrvarr af världslighet, snålhet, fåfänga, strutsfjädrar och bränvinsångor, men betraktade man det närmare, fann man här och där renhet, mildhet och oegennytta, på samma sätt, som man kanske märker en doftande geranium, spridande sin ljufliga vällukt midt bland spritångorna inne på en bullrande krog."

Detta betecknar i största korthet innehållet i den tredje af Scenes, Janet's Repentance. Där skildras lifvet i den lilla landsortsstaden, knutet kring den alldagliga händelsen att en ung kvinna, som blifvit förnedrad och förnedrat sig själf genom ett olyckligt äktenskap, åter upprättas genom en annan människa, som genomgått lidande och kamp i lika hög grad som hon.

Här framträder en annan af de grundegenskaper, på hvilka George Eliots diktning hvilar: det är tron på mänskligheten, dess framåtskridande och förädling. Mr. Tryan, genom hvilken Janet återupprättas, är en ung evangelisk präst, han tror på vissa trånga dogmer och kan i flere afseenden hafva inskränkta åsikter, men det, hvarigenom han vinner inflytande öfver Janet, är det rent mänskliga hos honom. Han omtalar för henne sitt eget stora ungdomsfelsteg och sina bemödanden att senare genom sitt lif försona, hvad han då brutit.

Vid den religiösa kris George Eliot själf genomgått hade hon — olik det stora flertalet människor, som stannar vid likgiltighet — kommit ut ur kampen med den stora humana syn, som vill förklara hvarje yttring af andens lif, för att ur dem alla söka fram något grand af lifvets underbara hemlighet. Det är därför hon på ett så gripande vis kunnat skildra dessa i många afseenden så inskränkta präster, som äro hufvudfigurer i Scenes of Clerical Life. Och hon har kunnat höja dessa sina hvardagliga hjältar, så att säga, öfver dem själfva, genom den jämförelse vi genom hennes framställning måste göra mellan deras anspråkslösa tillvaro och den storslagenhet, hvaraf människonaturen är mäktig. Men detta skulle hon aldrig kunnat göra utan att känna en djup sympati för de alldagliga personer hon skildrat. Detta är brännpunkten, i hvilken alla George Eliots författaregenskaper samla sig.

Sympatin är den innersta kärnan i George Eliots konst. När hon för läsaren presenterar pastor Amos Barton, där han i månskenet går öfver kyrkogården, ser hon med sympatins förstående blick den svartklädda magra gestalten, eller när hon afbildar en lutande gubbe eller en skrynklig gumma, "ser hennes själs öga äfven det förflutna, hvaraf de äro hopkrympta lämningar". Och såsom det värksammaste framställningsmedel begagnar hon sig af denna breda egendomliga humor, som kännetecknar flere af de yppersta engelska diktare. Caterina i Mr. Gilfil's Love-Story kunde kanske blifvit karaktäriserad på ett skarpsinnigare vis, men säkert icke på ett sätt, som säkrare komme läsaren att med ett löje gömma den bild han får af följande ord:

"Det är ganska troligt att Caterina till sin dödsdag trodde att jorden stod stilla och att solen och stjärnorna rörde sig omkring den, men hvad den saken angår, så trodde Helena och Dido och Desdemona och Julia alldeles på samma sätt. Caterinas förnämsta begåfning låg i att kunna älska, och det är knappast troligt att den lärdaste dam skulle ha öfverträffat henne däri."

Uti Scenes finner man äfven redan antydda några af de fel, som tydligare skulle framträda i författarinnans stora romaner: kompositionen är sällan enhetlig, mycket har kommit med, som strängt taget icke hör till saken, medan reflexioner och inkast af förf. uppskjuta och afbryta berättelsernas gång.

VII. ADAM BEDE.

Scenes of Clerical Life utmärka sig icke genom några skildt öfverraskande egenskaper, genom dramatiskt lif i skildringen eller handlingens originalitet. Franska kritiker, sådana som E. Montégut eller F. Brunetière, älska att jämföra George Eliot med dessa gamla holländska målare, som med oändlig noggrannhet och aldrig svikande tålamod observerat hvarje den minsta detalj af dessa hvardagliga föremål, hvilka de framstält med oupphunnet mästerskap, därför att deras kärlek för värkligheten icke tillåtit dem att med ringaktning anse något så obetydligt att icke bilden i sin helhet skulle lidit, om detsamma vårdslösades. I Scenes ser man dessa egenskaper hos George Eliot ännu endast antydningsvis; i sin fulla kraft framträda de, burna af en stor djup lifsåskådning, som har sina rötter långt nere i den samtida filosofin, uti hennes första stora roman Adam Bede.

Omedelbart efter det hennes första noveller kommit ut, begynte hon Adam Bede. Den skrefs dels hemma i Richmond dels i Tyskland, där hon och Lewes vistades en tid af det följande året. Färden gälde denna gång München, Tyrolen, Wien, Prag och Dresden. Härefter se vi de båda flitiga författarena ofta för några månader lemna Englands fukt och dimma för att i ett bättre klimat vinna krafter eller för att njuta af det kontinenten har bäst af bildande konst och musik samt af umgänge med samtidens mest framstående konstnärer och vetenskapsmän. Men hvarthälst färden styres, är arbetet med, detta arbete, om hvilket George Eliot nu blir öfvertygad att det är hennes stora lifsuppgift att utföra. — "Att skrifva" — säger hon — "är en del af min religion, jag kan icke skrifva ett ord, som ej vore dikteradt inifrån."

Adam Bede är historien om bysnickaren Adam Bedes kärlek till den vackra bonddottern Hetty Sorrel, som emellertid bedrager honom och förföres af den unge squiren Arthur Donnithorne. När Hetty kastas i fängelse för barnmord, är det den unga metodistpredikantskan Dinah Morris, som bringar henne tröst och visar henne vägen till försoning. Berättelsen slutar med att Dinah blir Adams maka. Innehållet är sålunda det enklaste: en byhistoria, där hjältarna och hjältinnorna ur folkets led teckna sig mot en bakgrund af bönder, förpaktare och handtvärkare, deras hustrur och döttrar, prästens och godsegarens familjer, med ett ord mot ett stycke engelskt landtlif från detta sekels början.

Det är svårt att egentligen redogöra för innehållet i sådana böcker som Adam Bede. Vi stå här inför ett af den engelska naturalismens mästervärk. Likasom den franska naturalismens mästare, Flaubert, förkastar George Eliot fabeln och den spännande intrigen. Den engelska författarinnan eger icke den konstruktiva inbillningskraft, som ur något anmärkningsvärdt faktum ur lifvet konstruerar upp en hel historia eller dram, hennes fantasi sättes tvärt om i rörelse af alla dessa skenbart obetydliga händelser, som bilda det dagliga lifvets enahanda. Dessa målar hon sedan med bred pensel, därvid afbildande värkligheten så noga, som om hon kalkerade ut den på rutan.

I denna punkt ligger den af George Eliot representerade engelska naturalismens både svaghet och styrka. Om det som fransmännen kalla komposition, detta noggranna afvägande af detaljerna för åstadkommande af en koncentrerad harmonisk enhet, bekymrar hon sig föga. Ehuru i den franska naturalismens mästerstycke, Madame Bovary, Flaubert äfven förkastat den spännande fabeln, har han likvisst nedlagt största möda på kompositionen i dess helhet, hvilken ju i allmänhet inom all romanisk konst innehar en dominerande plats. Uti alla George Eliots romaner, om man undantager Silas Marner, skall man finna kompositionen afsiktligt eller oafsiktligt försummad. I The Mill on the Floss står t.ex. handlingen helt och hållet stilla i den första tredjedelen af boken, i Middlemarch äro egentligen fyra skilda berättelser sammanförda inom en ram, och i Daniel Deronda löpa två berättelser jämsides.

Men å andra sidan hafva vi dessa kompositionsfel att tacka för några af de yppersta sidor George Eliot skrifvit. Den första delen af The Mill on the Floss är en af de bästa skildringar ur barnlifvet, som någonsin gjorts, de flesta af de otaliga personerna i Middlemarch frappera genom den skärpa, med hvilken de iakttagits, och i Adam Bede få vi i det egendomliga kapitel, som George Eliot utan minsta tanke på kompositionens enhet, rykt in midt i berättelsen, en djup inblick i den engelska naturalismens väsende.

Författarinnan säger här:

"Jag hade visserligen kunnat framställa sakerna så, som de aldrig varit, om jag vore en skicklig romanskrifvare och ej kände mig förpliktad att troget följa naturen och värkligheten i spåren… Men jag sträfvar ej efter något högre, än att aflägga en trogen berättelse om människor och ting, sådana som de afspegla sig i min själ. Spegeln är utan tvifvel bristfällig, återger bilden ofta något matt eller grumlig, men att så noga som möjligt säga hvad den föreställer, därtill känner jag mig så förpliktad, som stode jag såsom vittne inför en domstol och hördes på ed… Och därför, äfven om jag hade fritt val, skulle jag ej vilja vara den skickliga romanskrifvare, som skapar en mycket bättre värld, än den som vårt dagliga lif har att bjuda oss på, emedan du då skulle vara frestad, att likgiltigare och känslolösare betrakta de dammiga gatorna såväl som de gröna fälten och de värkliga lefvande människorna, som lida af din likgiltighet och kunna såras af dina fördomar… Och därför åtnöjer jag mig med att berätta min enkla historia, utan att vilja gifva sakerna en bättre anstrykning än de värkligen hafva, utan att frakta något annat än det falska, för hvilket man äfven med den bästa vilja har svårt att taga sig till vara. Det falska är så lätt och det sanna så svårt… Just för denna sällsynta dyrbara sanningsenlighets skull äro många nederländska målningar för mig en värklig glädje. Med hänryckande sympati tilltala mig dessa trogna af bildningar af ett enformigt enkelt lif, sådant som det stora flertalet människor för, jämfördt med ett lif af lysande prakt eller fullkomligt armod, af tragiskt lidande eller världsskakande bedrifter. Från på skyar burna englar, profeter, sibyllor och krigshjältar vänder jag mig utan saknad till någon gammal gumma, som lutar sig öfver sin blomkruka eller förtär sin ensamma middagsmåltid under det middagssolen, kanske något mildrad genom en skärm af gröna blad, faller på hennes morgonmössa och lätt vidrör kanten af hennes spinnrockshjul, hennes lerkrus och allt detta enkla husgeråd, som för henne är så dyrbart och utgör en del af hennes lif; eller jag vänder mig till bondbrölloppet, som hålles inom fyra väggar, där en luns till äkta man öppnar dansen med sin bredaxlade tjockhufvade unga hustru, under det de äldre vännerna, med mycket oregelbundna näsor och läppar och stora ölkrus i händerna men med ett omisskänneligt tittryck af belåtenhet och hjärtlighet, se på dansen. Puh, faller en idealist mig här i talet, hvilka hvardagligheter! Hvad har målaren för en glädje af att han sitter och gör sig mödan att återgifva — låt så vara — en fullkomligt trogen bild af gamla gummor och dumma tölpar? Huru låg är ej denna sfär af lifvet! Huru fula och plumpa människorna!

"Men det finnes dock saker, som äro förtjänta af vår kärlek, oaktadt de ej äro vackra. Det förekommer mig, som vore de flesta människor fula… Jag har träffat på mången förträfflig matrona, som äfven i sina bästa dagar ej har kunnat vara vacker, och likvisst hade hon i en viss hemlig låda ett litet paket gulnade kärleksbref, och på hennes infallna kinder regnade kyssar af älskvärda barn . . . Ja, gud ske lof! människans känsla liknar de mäktiga strömmarna — välsignelsespridarena öfver jorden, — den väntar ej på skönheten, utan den strömmar framåt med omotståndlig makt och bär skönheten i sitt eget sköte… Det fins ju på jorden så många af detta vanliga simpla folk utan allt pittoreskt och sentimentalt elände, och vi få aldrig förlora dem ur sikte, så länge de finnas till… Må därför konsten jämt påminna oss om dem, må det alltid finnas män, som anse det mödan värdt att troget framställa föremål ur det dagliga lifvet, män som äro nog skarpsynta att upptäcka skönheten i dessa alldagliga saker och känna en glädje af att visa, huru vänligt himmelens ljus faller äfven på dem… Pittoreska lazzaroner och intressanta bofvar förekomma ej hälften så ofta som den vanliga arbetaren, som själf förtjänar sitt bröd och skär sönder det plumpt men ärligt med sin egen fickknif. Det är nödvändigare att medels sympatins makt stå i samband med den vanliga borgaren, som i sliten halsduk och dålig väst väger ut socker åt oss, än med den charmantaste skurk i rödt skärp och gröna fjädrar."

Detta program har George Eliot genomfört i romanen Adam Bede. Hufvudpersonen, Adam Bede, är väl både i andligt och lekamligt afseende hufvudet högre än allt folket i hans hembygd, men han är dock i alla händelser en af dessa människor, och det finnes intet drag hos honom, som ej vore värklighetstroget. Särdeles fint observerad är denne starke, kloke mans kärlek till den lilla fåfänga, vackra, i andligt afseende honom så underlägsna Hetty Sorrel. Hetty är en af George Eliots och säkert all diktnings yppersta skapelser. Hon är ytlig, flärdfull, egoistisk, hon skall draga sorg och vanära öfver dem som älska henne, men icke desto mindre är hennes skönhet af ett oskyldigt bedårande slag. "Det är en skönhet af kattungars art eller mycket små nyfjädrade andungars, när dessa snattrande med sina små näbbar göra lätta slag i vattnet, eller små barns, när de begynna gå och göra sina första skälmstycken — en skönhet, på hvilken man aldrig kan bli ond." Jag tror icke att någon annan af naturalismens målsmän skulle gjort Hetty sådan. En fransk författare hade troligen gjort henne briljantare, hans egen beundran för denna skönhet hade kommit mera fram och bilden följaktligen blifvit mindre sann. George Eliot visar en kvinnas djupa förstående uppfattning af kvinnans natur. Ingen, af en manlig författare tecknad bild af en ung flicka, kan vara på en gång sannare och mera förtjusande än denna Hetty, hvars skönhet är lik den "hos unga muntra djur". Denna George Eliots karaktäristik af henne kan mätas med Shakspeares af Lady Percy i Henrik IV, koncentrerad i den mästerliga repliken till mannen: "Jag bryter lillfingret af dig Henrik, om du ej säger rena sanningen."

Som Hettys motsats i berättelsen står Dinah Morris i sin enkla kväkarklädning och hvita mössa. Hon predikar under bar himmel och går omkring för att trösta de olyckliga och bedröfvade. Hon lefver som fåglarna under himmelen, i det hon getbort allt, eller för att begagna den förträffliga Mrs Poysers ord, "emedan hon handlar emot den heliga skrifts ord, i det hon älskar sin nästa mera än sig själf. Man kunde lika litet vinka in en svala, hvilken flyger förbi, som bedja Dinah att lefva i all bekvämlighet såsom andra människor". — Men där hon står för oss med det fina vackra ansiktet, håret slätstruket under kväkarmössan och det af kärlek och medlidande öfverströmmande hjärtat, är hon likvisst intet annat än en enfaldig metodistska, som tror på undervärk, på plötsliga omvändelser, på uppenbarelser genom drömmar och syner, och som söker Guds ledning genom att slå upp i bibeln på må få samt tager skriftens ord efter bokstafven.

Den fjärde af de personer, vid hvilka bokens handling knyter sig, är Arthur Donnithorne, den unge engelske landtadelsmannen med ett vinnande älskvärdt sätt och utseende. Han är godhjärtad och hederlig, själf djupt öfvertygad både om sin vilja och förmåga att engång ställa allt på godset på bästa vis för alla som bero af honom; men genom dagtingande med sitt samvete kommer han småningom att glida ned för det sluttande plan, som slutar med skuld och sorg, och genom följderna af ett enda felsteg, som människorna i allmänhet så lätt ursäkta, kommer han att göra just motsatsen till det han önskat och hoppats. Han bringar Hetty i olycka, försänker därigenom sin hederliga arrendator Poyser och hans familj i djupaste bedröfvelse och den af honom själf så högt skattade Adam Bede i förtviflan.

I romanens andra plan hafva vi folket i arrendegården, pastor Irwine och hans ståtliga gamla mor, Lisbeth och Seth Bede, m.fl. Hvad trohet i framställningen och finhet i observationen beträffar, ge dessa icke efter bokens hufvudfigurer, snarare tvärtom. Säkert kan ingen läsare låta bli att, på samma gång han ler ett hjärtligt löje, hysa den lifligaste sympati för den dråpliga Mrs. Poyser, som arbetar dagen i ända, som styr och ställer i sitt kök och sin mjölkkammare, där golf, hyllor och husgeråd skina af snygghet, som är den ledande själen i hela arrendegårdens inre ekonomi och därtill är så slängd i tungan att hon förser hela grannskapet med till ordstäf vordna talesätt. Man behöfver endast höra henne gräla på sin tjockkindade tjänsteflicka Molly:

"Sådana äro ni alla, så störta ni er alla hals öfver hufvud i fördärfvet, ni ha ingen ro i er, innan ni får er en käresta, som är en lika stor narr som ni själfva, men ni mena tro på att det skall blifva något rart, när ni först bli gifta — ja visst gifta, med en trebent stol att sitta på, ett trasigt täcke på sängen och ett stycke hafrebröd till middagsmat, som tre ungar slitas om."

När Molly, öfverväldigad af denna framtidsmålning, förklarar att hon aldrig ens haft en aflägsen tanke på sadelmakaren utan endast velat karda ullen åt honom, såsom hon förr gjort hos arrendatorn Ottby, infaller hennes matmor:

"Arrendator Ottby, så-å! Det angår mig kantänka, huru han har i sitt hus! Din madam där hade säkert ej tykt illa vara, när sadelmakarföljet smutsade ned hennes golf. Det är omöjligt att begripa, huru mycket visst folk kan stå ut med; jag kan åtminstone ej fatta det. Jag har ännu ej fått en ny flicka i huset, som förstått hvad det vill säga att göra rent. Det fins folk, som lefver inte stort bättre än svin. Där var nu denna Betty, som hade tjänst i byn som mjölkdäja, innan hon kom till mig; hon kunde låta osten ligga utan att vända honom en enda gång i veckan, och hyllorna i mjölkkammaren sedan, där låg dammet så tjokt att jag kunde skrifva mitt namn däri, då jag åter såg mig omkring i huset efter min sjukdom, som doktorn sade var en inflammation — en riktig lycka att jag kom med lifvet från den. Och du, som ännu inte förstår din sak, Molly, och dock har varit här inemot trefjärdedels år, och goda ord har jag ej låtit fattas och — men hvad står du där igen lik ett väggur, som stannat, i stället för att taga din spinnrock. Ja, du är mig just den rätta, sätter dig i arbete, när tiden är inne att sluta det."

Mrs. Poyser är ett mästerstycke, hon präglar sig i minnet lik en af de oefterhärmligt humoristiska figurerna på någon af Tenniers eller Jan Steens taflor. — Det är med en annan nyans af fin ironi George Eliot för pennan vid teckningen af pastor Irwine och hans ståtliga gamla mor. Säkert har det fordrats en icke mindre äkta konst för att framställa denne präst, som i hvarje tum är den engelske gentlemannen, en af dessa ädelmodiga och milda naturer, hvilka ej veta af småaktig missundsamhet, men som äro njutningslystna och hvarken ega entusiasm eller brinnande pliktkänsla, ehuru deras fina sedliga känsla kommer dem att hysa medlidande och ömhet för alla som lida.

För att se, huru George Eliot tecknar djur eller bakgrunden till sina taflor, behöfva vi blott fästa oss vid hennes sätt, att införa oss i arrendegården:

"Man skulle vara färdig att tro att huset vore i första stadiet af konkurstillstånd, och att valnötterna från de stora, i dubbla rader planterade träna till höger om gräsplanen, finge fritt ruttna på marken. Lyckligtvis höra vi dock ett doft hundskall från de längre bort belägna byggnaderna, och nu kommer ännu en hel hop unga kalfvar springande ut ur ett skjul till vänster om muren, för att med ett dumstristigt bölande svara på hundskallet, förmodligen i detta anande en vink om de väntade mjölkämbarena." — Och när vi föras till byn Hayslope, är det icke en by förf. först tecknar för oss, för att i den inhysa människorna, utan vi tränga in i byn, genom att vi lära känna innebyggarenas seder och bruk, deras sätt att tala och tänka.

När George Eliot velat afbilda värkligheten så "troget som stode hon inför domstol och hördes på ed", har hon emellertid icke blott önskat åstadkomma den fotografiska noggrannheten. Under de skiftande yttre företeelserna har hon sökt ett inre sammanhang. Hon påvisar, huru människornas gärningar föra med sig sina konsekvenser. Goda eller dåliga, existera våra en gång begångna gärningar, och af dessa kan äfven den skenbart obetydligaste handling djupt ingripa i vårt lif. Vi kunna måhända någon gång undslippa följderna af vårt handlingssätt, men i regeln gäller det ej. Den unge Arthur Donnithorne trycker en kyss på Hetty Sorrels kind, när han finner henne kärnande smör i arrendegården eller möter henne i parken, och detta glada ungdomsminne kan han måhända senare, när han längesedan är gift och välbehållen man, med ett småleende erinra sig på ålderdomen. Men det kan också hända att han får betala detta ögonblick af svaghet med en del af sin frihet. Det kan hända att Hetty begynner älska honom, och att han själf är i den åldern, då kärleken lätt flammar upp, samt att han för tillfället går sysslolös hemma hos farfadern. Idel händelser, som icke äro uppdiktade utan tvärtom mer än troliga. Den unga mannens, likasom Hettys öden, länkas sålunda i en helt annan riktning, och det är väl att märka, att icke omständigheterna äro orsaken härtill, utan personernas egna handlingar. På denna ansvarighet för våra handlingar, hvilka ofta med järnhård nödvändighet kräfva hela vår lefnadslycka i gengäld för vår skuld, har George Eliot byggt sin roman Adam Bede.

Följderna af Arthurs handlingssätt drabba emellertid icke blott honom själf och Hetty, utan försänker ock hela den hederliga familjen Poyser i sorg och sköflar för en lång tid Adam Bedes lif. När våra en gång gjorda gärningar, oberoende af tid och rum leda till sina konsekvenser, händer det att äfven många andra oskyldigt få lida genom dem. Det är människosläktets solidaritet och individens ansvarsskyldighet äfven gentemot det hela, George Eliot här framhåller.

Öfver Adam Bede hvilar ett rent, klart ljus. Denna roman liknar en stor friluftsmålning; inga falska skuggor, ingen konstlad belysning, den är djärft och kraftfullt utförd, ett uttryck för en konstnärsgenius, som nu helt och fullt funnit sig själf och är medveten om sin egen kraft.

Sedan George Eliot afslutat manuskriptet till Adam Bede, nedskref hon i sin dagbok en kort beskrifning öfver huru historien kommit till, belysande både författarinnans ståndpunkt och hennes sätt att skapa:

"Första fröet till 'Adam Bede' var en historia, som min metodistiska tant Samuel (hustru till min fars yngre syster) berättade mig, och som hon själf upplefvat. Medan vi en eftermiddag sutto tillsammans under hennes besök hos mig på Griff, 1839 eller 40, talade hon om, huru hon en gång besökt en lifdömd brottsling i fängelset — en okunnig flicka, som mördat sitt barn och vägrade att bekänna, — huru hon stannade hos henne hela natten för att bedja, och huru den arma varelsen slutligen brast i en ström af tårar och bekände sitt brott. Min tant följde sedan med i bödelskärran ända till afrättsplatsen; hon nämde skildt om den stora vördnad folket, som skulle utföra arbetet vid galgen, bevisade henne. Denna historia, som min tant berättade med mycken känsla, rörde mig djupt, och jag kunde aldrig glömma vårt samtal denna eftermiddag. Emellertid kommer jag ej ihåg att jag under de följande åren någonsin skulle nämt om detta, förrän jag händelsevis en gång i december 1856 kom att tala om saken för George, efter det jag redan begynt skrifva 'Scenes of Clerical Life'. Han anmärkte att uppträdet i fängelset skulle kunna blifva en vacker bit i en novell; och efteråt begynte jag tänka på att sammanställa denna jämte några andra af min tants berättelser med några drag från min fars tidigare lefnadsår. Vid själfva konstruerandet af berättelsen gälde det att göra den olyckliga flickan till en af de förnämsta dramatis personae och att sammanföra henne med hjälten i stycket. Jag tänkte först göra berättelsen till en af 'Scenes', men sedan jag af åtskilliga orsaker bestämt mig för att sluta dessa med 'Janet's Repentance', beslöt jag att af det, som vi under våra samtal plägade kalla 'min tants historia', göra en lång roman, som jag begynte skrifva d. 22 okt. 1857.

"Dinahs karaktär har jag tecknat ur minnet efter min tants, ehuru Dinah eljes icke liknar min tant, som var en mycket liten mörkögd kvinna och som (enligt hvad det berättades, ty själf hörde jag henne aldrig predika) var mycket ifrig i sina predikningar. Hon hade upphört att predika, när jag lärde känna henne, hon var då omkring sextio år samt klen och svag. Min far berättade att hon senare blifvit mycket älskvärdare och mildare, än under den tid hon utöfvade predikoämbetet och var kroppsligt stark, för då kunde hon icke låta bli att förmana och varna i tid och otid. Jag höll mycket af henne och njöt mycket af de få veckor hon stannade hos oss. Mot mig var hon öm och kärleksfull, och jag kunde med henne tala om det, som rörde sig inom mig, hvilket jag aldrig gjorde med någon af min dagliga omgifning. Jag återsåg henne sedan endast tvänne gånger — — —

"Adams karaktär och ett par drag ur hans historia härröra ursprungligen från min fars tidigare lif, men Adam är lika litet min far, som Dinah är min tant. I själfva värket fins i hela 'Adam Bede' intet egentligt porträtt, endast erinringar, som jag sammanstält. När jag begynte skrifva boken, var det enda jag hade rätt klart för mig, jämte Dinahs karaktär, Adams karaktär och hans förhållande till Arthur Donnithorne samt dessa bådas förhållande till Hetty, d.v.s. flickan, som begår barnmordet, — scenen i fängelset skulle bli kulminationspunkten. Allt öfrigt utvecklade sig ur karaktärerna och deras förhållande till hvarandra. Dinahs slutliga förening med Adam var Georges tanke. När jag läst för honom förra delen af första boken, var han så förtjust i framställningen af Dinah och så öfvertygad om att läsarens intresse skulle koncentreras på henne, att han röstade för att hon till slut skulle blifva hufvudfiguren. Jag gick genast in härpå, och från slutet af tredje kapitlet arbetade jag hela tiden med detta mål för ögonen.

"Den första delen skrefs i Richmond och lämnades i mars till Blackwood. Han uttrykte sin stora beundran för berättelsens lif och friskhet, men tyktes tveka, huruvida den skulle ingå i 'The Magazine', hvilket både han och jag först tänkt… Omsider uppgafs tanken att införa romanen i 'The Magazine', och det blef beslutet att den skulle utkomma som bok i tre delar och om möjligt till julen…

"Arbetet framskred långsamt och med flere afbrott under vistelsen i München, och när vi reste därifrån, hade jag endast skrifvit början af födelsedagsfesten; men i Dresden skref jag under de långa stilla morgnarna oafbrutet och med stort nöje och slutade andra delen där utom sista kapitlet, som skrefs i det gamla rummet i Richmond första veckan af september, hvarefter jag sände manuskriptet till Blackwood…

"De sista orden af tredje delen skrefvos och sändes till Edinburgh den 16 nov., och nu den sista dagen af samma månad skrifver jag denna lilla historia om min bok. Jag älskar mycket denna bok och är djupt tacksam öfver att hafva kunnat skrifva den, hvilken publikens dom än må blifva…"

VIII. THE MILL ON THE FLOSS.

Adam Bede blef en stor triumf för George Eliot. Den uppskattades icke blott af den literära världen hemma och i utlandet såsom en af samtidens yppersta romaner, utan blef äfven en mycket läst bok. Den gick på ett år ut i 16,000 engelska exx., blef öfversatt till franska, tyska och ungerska, samt ingick därjämte i Tauchnitz edition af engelska författare. Med anledning af att en viss Liggins från Nuneaton uppträdde med anspråk på att vara författare till såväl Adam Bede som de föregående Scenes of Clerical Life, afkastade George Eliot nu sin anonymitet och gaf sig tillkänna för såväl allmänheten, som sina enskilda vänner.

Efter den stora framgången med Adam Bede gjorde George Eliot och Lewes på sommaren 1859 en tur till Schweiz. Strax efter hemkomsten på hösten begynte hon en ny stor roman, hvilken hon först omtalar under namnet "Sister Maggie", men som sedan bär namnet The Mill on the Floss. Valet af titeln förorsakade henne åtskilligt hufvudbry, både hon själf och Lewes hade flere namn på förslag, tils omsider The Mill on the Floss antogs på inrådan af Blackwood. Romanen skrefs under vinterns lopp, manuskriptet blef färdigt i mars 1860, och redan i april kom boken ut.

Medan Adam Bede är en teckning af böndernas och den egentliga landsbefolkningens lif i början af detta århundrade, tecknas i The Mill on the Floss bourgoisien i provinsen under samma tid. De fel, som vi redan sågo i Adam Bede: handlingens långsamma framåtskridande och samma sorglöshet hvad beträffar afvägande af kompositionens olika delar, återfinna vi i ännu mycket högre grad i The Mill on the Floss. I bokens förra del, som utgör en skildring af Toms och Maggies barndom, står handlingen helt och hållet stilla och först, när vi hunnit nära nog till midten af berättelsen, begynner den egentliga romanen med mjölnaren Tullivers konkurs. Det sätt, på hvilket romanen afslutas, kan ock gifva skäl till anmärkning. Den breda Floss öfversvämmar och rycker vid sin framfart med sig Tom och Maggie Tulliver, just i det ögonblick, då lifvet för dem tyktes knutit en alltför svår konflikt, för att den skulle kunnat lösas. Floss sopar i sin breda strömfåra bort allt missförstånd, all stolthet, allt hat, och de båda syskonen, som lifvet ohjälpligt skulle skilt åt, försonas i en omfamning i döden.

Samma sak, att döden kommer just i rätta ögonblicket, ställer allt i ordning och afhugger knuten, ser man äfven i flere af George Eliots öfriga arbeten t.ex. i Middlemarch, Romola och Daniel Deronda. Sonja Kovalevsky säger i sin lilla skizz: Mina minnen af George Eliot, att hon vid sitt möte med författarinnan anmärkt om detta förhållande och fått till svar:

"Ni har kanske rätt, men har ni ej ofta märkt detsamma i värkliga lifvet? Jag för min del tror att döden är mycket mera logisk, än man föreställer sig. När ställningen blifvit alltför outhärdlig, när man ej ser någon möjlig utväg, när de mest motsatta plikter ömsesidigt ligga i strid med hvarandra, då är det döden, som kommer och öppnar en ny väg, som försonar hvad som tyckes oförsonligt. Det är tron på döden, hvilken ofta gifvit mig mod att lefva."

Hvad beträffar den långa skildringen af Maggies och Toms barndom, har George Eliot själf i ett bref till sin franska öfversättare, M. d'Albert, anmärkt att hennes stora förkärlek att framställa barndomen varit orsaken till denna, hvad tyskarna kalla "episka bredd". Hon tillfogar: "jag tror mina åsikter äro i hög grad afvikande från franska regler".

Och likvisst ha hennes arbeten blifvit både förstådda och mycket högt skattade i Frankrike. Orsaken härtill är att dessa arbetens förtjänster äro så oändligt mycket större än de lätt i ögonen fallande felen i kompositionen.

Denna skildring af syskonen Tullivers barndom är en af de bästa teckningar ur barnlifvet och en af de finaste idyller, som någon literatur öfver hufvud taget eger. Alla de små, skenbart obetydliga dragen ur barnens lif, hvilka emellertid för ett barn hafva samma betydelse, som senare sorger och fröjder för den fullvuxne, äro af George Eliot återgifna med oändligt fin uppfattning och sympati. Vi genomlefva alla dessa små tilldragelser tillsammans med den lifliga, lidelsefullt känsliga Maggie, som ofta handlar orätt och obetänksamt, men som är i stånd att offra allt för den hon älskar, som hungrar och törstar efter kunskaper lika mycket som efter kärlek och sympati, och som dyrkar brodern Tom, hvilken är hennes fullkomliga motsats såväl till karaktär som lynne. Tom har en stark vilja, han är redbar, arbetsam och rättskaffens, hans stolthet och personliga ärelystnad göra honom hård och oförsonlig, och han är snar att döma utan någon tanke på sina egna svagheter. Bilderna ur de båda barnens lif äro öfvergjutna af en egendomlig, skär poesi, som också har något i bästa mening kvinligt, emedan i en kvinnas uppfattning af ett barn naturligen måste ingå element, som äro främmande för en mans.

Men denna långa skildring ur barnlifvet har också sitt inre logiska sammanhang med det hela. Alla de små obetydliga händelserna äro grodder, ur hvilka den blifvande karaktären spirar upp, och äro sålunda bestämmande för kommande handlingar. Inom den naturalistiska romanen är detta numera ett vanligt tillvägagående, men vi måste betänka att The Mill on the Floss utkom 1860. Darwins Origin af Species hade nyligen sett dagen och öppnat hittils okända vägar för den samtida naturforskningen, och med den följde sedan psykologin och filosofin. Där går genom George Eliots bok en djup underström af detta tidens stora nya flöde.

I Adam Bede hade ju George Eliot på det mest energiska sätt betonat den ställning, hon ville intaga gentemot romantiken, samt förklarat, hurusom för henne det romantiska låg uti det ovanliga hos personerna, likasom i det ovanliga och oförklarliga i deras handlingar eller vissa tilldragelser i deras lif. Maggies historia skulle ock kunna kallas romantisk, om vi icke kände de tidigare betingelserna, ur hvilka den kunde förklaras. Att naturen kan vara dunkel, oändligt skiftande och svårförstådd, visar oss George Eliots diktning, men vi skola söka tränga in i den, förstå den och lösa dess gåtor. Detta är vetenskapens klarhet gentemot romantikens mystiska dimdunkel.

Flere stora författare hafva känt sig manade att i något af sina arbeten under någon lätt förklädnad teckna sig själfva eller en del af sitt lif. Rousseau har gifvit de ohöljda teckningarna i sina Confessions, Gcethe sin Werther, Thackeray Pendenis, Dickens David Copperfeld och Charlotte Brontë sin Villette. En liknande ställning intager The Mill on the Floss i George Eliots diktning. Det råde intet tvifvel om att George Eliot vid framställningen af denna Maggie, som så lidelsefullt hungrar efter ömhet, törstar efter vetande, grubblar öfver religiösa ting och sträfvar efter moralisk fulländning, tecknat, om icke något fullständigt porträtt, så dock en mängd drag ur sitt eget tidigare lif. Detta styrkes äfven till fullo genom en granskning af brefven och dagboksanteckningarna, ehuru man naturligtvis må akta sig för att draga ut parallellerna för långt.

Äfven åtskilliga delar af sceneriet i The Mill on the Floss kunna anses som reminiscenser från författarinnans barndomshem, ehuru berättelsen är förlagd till Lincolnshire. St. Oggs med "sina gamla röda tegeltak och gaflarna på sina varfsbyggnader" är den gamla staden Gainsborough, och Floss är en likadan flod som Trent, hvilken vårtiden kommer med högt flöde och lägger stora sträckor under vatten.

Man har äfven ansett att åtskilliga af bipersonerna i The Mill on the Floss företett porträttlikhet. Redan i George Eliots tidigare arbeten fans så mycket själfupplefvadt att hennes broder Isaac, — hvilken efter systerns förening med Lewes af brutit all gemenskap med henne, — långt förrän anonymiteten afkastades, gissat hvem den okända författaren var. George Eliot säger väl själf, att i hennes böcker icke finnas egentliga porträtt, utom i Scenes, och tillägger som en förklaring, att detta var hennes första bok och hon då ännu ej rätt kunde beherska konstens uttrycksmedel. Huru man än vill taga det med porträttlikheten, så finnes i The Mill on the Floss likasom i Adam Bede i taflans andra plan en mängd utomordentligt naturtroget tecknade personer.

Flere kritiker ha jämfört George Eliots sätt att teckna folket och låta det tala med Shakspeares. Hennes fönnåga i detta afseende framträder bäst vid återgifvandet af dessa bifigurer, som öfvermåttan originella till sätt och utseende karaktärisera sig själfva i dialogen, hvarvid ibland bilden föres ända till gränsen af karrikatyr. Det specifikt nationella hos dem framträder med en viss robust flegma, och såsom grupp bilda dessa dråpliga figurer just den bit kulturlif, mot hvilket sedan hufvudfiguren tecknar sig, antingen enhetlig med denna omgifning som Adam Bede, — ehuru hufvudet högre än de andra, — eller såsom Maggie i strid med denna omgifning, därför att hon icke är den lik.

I bifigurerna framträder bäst George Eliots egenartade humor. Det komiska hos dessa personer finnes icke, som t.ex. hos Dickens figurer, i yttre åtbörder eller talesätt, hos George Eliots gestalter ligger det i motsatsen mellan det värkliga förhållandet och den ofantliga betydelse, de själfva gifva åt alla de oändligt små triviala tilldragelserna i deras enformiga lif. I detta afseende äro utan jämförelse de odödliga Dodson'arna de yppersta.

Maggies mor var en Dodson, som begått den oförlåtliga svagheten att gifta sig med en Tulliver. De hetlefrade godhjärtade Tulliver'na skola alltid i denna världen draga det kortare strået gentemot en sådan familj som den Dodson'ska. Den impulsiva Maggie var en Tulliver, och det var just på den grunden hennes tanter förutsagt att lifvet skulle bli svårt för henne, medan Tom ansågs brås på mödernesläkten. Det mest utmärkande draget för Dodson'arna var släktkänslan. "Ingen skild Dodson var nöjd med någon annan Dodson, men hvar och en var nöjd icke blott med sig själf utan med alla Dodson'ar i allmänhet. Dodson'arnas religion bestod i att vörda allt som var sedvanligt och aktningsvärdt. Det ansågs nödvändigt att döpas, annars blefve man ej begrafven på kyrkogården, samt att taga nattvarden, innan man dog, för att försäkra sig mot faror, om hvilka man hyste ännu mera dunkla begrepp. Men det ansågs lika nödvändigt att hafva anständiga kistbärare som väl saltad skinka på sin begrafning samt att lämna efter sig ett oklanderligt testamente. En Dodson kunde ej beskyllas för att underlåta något, som vore passande eller hörde till denna sakernas eviga ordning, hvilken man tydligen finge lära sig genom att studera de mest ansedda sockenboars vanor samt släkttraditionerna. Sådana voro t.ex. lydnad mot föräldrar, trofasthet mot släktingar, flit, sträng redbarhet, sparsamhet, att grundligt skura de husgerådssaker, som voro af trä eller koppar, att gömma sådant mynt, som sannolikt ej längre skulle bli gångbart, att producera de bästa torgvaror samt i allmänhet föredraga allt som var hemgjordt. Dodson'arna utgjorde en mycket stolt släkt, och deras stolthet gaf sig tillkänna genom ett fullständigt tillintetgörande af hvarje försök att påbörda dem brister i traditionel pliktkänsla och redbarhet. En hälsosam stolthet i många afseenden, alldenstund den ansåg heder vara detsamma som fullkomlig rättskaffenhet, grundlighet i arbete samt trofasthet mot antagna regler. Och samhället har att tacka mödrarna för Dodson'ska ätten, hvilka gjorde sitt smör och sin ost bra och skulle ha ansett det för en skam att göra det annorlunda, för några förträffliga egenskaper hos många af sina medlemmar. Att vara hederlig och fattig hade aldrig varit någon Dodsons valspråk, än mindre att synas rik, fast man var fattig. Snarare var det kännetecknande för släkten att vara hederlig och rik; och icke endast rik, utan rikare än folk trodde… Man borde alltid handla rätt mot sina släktingar. Och det var rätt att strängt tillrättavisa dem, om de voro släkten till annat än heder, men att ändå ej undandraga dem det minsta af deras rättmätiga andel i släktens skospännen eller andra tillhörigheter. Den mest framträdande egenskap i den Dodson'ska karaktären var ursprunglighet. Både fel och dygder voro lika mycket kännetecken på en stolt, hederlig själfviskhet, hvaraf följde en hjärtlig afsky för allt, som gjordes mot deras egen fördel och intresse, och de voro helt öppet stränga i sina omdömen, då det var fråga om besvärliga släktingar, men de brukade aldrig öfvergifva dem eller låtsa, som om de ej kände dem — de ville ej låta dem sakna bröd, men fordrade blott att de skulle äta det bittert kryddadt."

Man kan häller icke få en mer karakteristisk bild af den omgifning, i hvilken Maggie växte upp, än genom den ypperliga dialogen mellan henne och mjölnardrängen Lukas:

"Jag tror ni aldrig har läst någon annan bok än bibeln — har ni det
Lukas?"

"Nej, miss, och inte mycket i den häller", — sade Lukas med mycken uppriktighet. — "Jag är just inte bland dem, som läser, det är jag inte."

"Men om jag lånade er en af mina böcker, Lukas?… Där skulle ni få reda på allting om alla möjliga folkslag i världen, och om ni inte förstode det som står att läsa, så skulle taflorna hjälpa er — de visa, huru människorna se ut och hvad de göra. Där fins holländare, som äro mycket feta och röka, som ni vet, och en sitter på en tunna."

"Nej, miss, jag vet ingenting om holländarena. Det tjänar inte mycket till att veta något om dem."

"Men det är ju våra medmänniskor, Lukas, — vi böra veta något om våra medmänniskor."

"Inte mycket om våra medmänniskor, tror jag, miss; allt hvad jag vet är att min förre husbonde, som var en kunnig karl, brukade säga som så: om jag någonsin sår mitt hvete, utan att först stöpa det, så må jag vara en holländare — sa' han, — och det var så godt som att säga att en holländare var en stolle eller inte långt därifrån. Nej, nej, jag tänker inte gå åstad och plåga mig för några holländares skull. Det fins nog med stollar och med skälmar — utan att man behöfver ta reda på dem i böcker."

Det intryck läsaren får af Adam Bede är en känsla af lugn, samlad kraft. Man ser där likasom ut öfver ett rikt bördigt landskap, belysningen kan väl växla, stormen kan gå öfver det och ovädret sköfla det, men det oändliga lifvets stora, sunda krafter alstra ständigt nytt igen. — "Kom in Adam och hvila dig, du har haft en tung dag", — säger Dinah i slutet af boken. Om dagen varit tung för Adam och lifvet bjudit honom svåra pröfningar, så har han likvisst stått i harmoni med sin omgifning. I The Mill on the Floss jäser under ytan likasom en tyst, bunden kraft. — "Den här världen är för svår för mig", — mumlar Mr. Tulliver, när hans brustna blick i dödsminuten icke mera skönjer något. Flere af de öfriga personerna äro äfven tillskurna i större mått, än att de skulle passa in i de trånga St. Oggs-förhållandena. Mest är detta fallet med Maggie. Hennes natur, som innebär så många möjligheter, förkrympes och brytes af kampen, i det hon försöker lyfta sig öfver förhållandena, lik en fångad liten fågel, som slår sig blodig utan att blifva fri. I skilnaden mellan det vi eftersträfva och det ömkliga resultat vi uppnå, ligger det tragiska i en sådan kamp.

The Mill on the Floss är den lidelsefullaste af George Eliots böcker, kanske emedan hon i den nedlagt mest af sitt eget lif.

IX. SILAS MARNER.

Denna första diktarperiod var för George Eliot en tid af rastlös alstring. The Mill on the Floss hade kommit ut på våren 1860. Efter en tre månaders tur i Italien se vi författarinnan, åter hemkommen, fullt upptagen med den nya novellen Silas Marner, som blef färdig i mars 1861. Under denna resa till Italien slog första tanken rot till en stor historisk roman, som blef George Eliots nästa arbete, men under den tid tanken behöfde för att mogna, sprang Silas Marner fram. — "Den stack sig in mellan mina andra planer genom en hastig ingifvelse", — säger författarinnan.

Den bär också prägeln af en ingifvelse, man ser i den intet af arbetets möda, den liknar ett af dessa dyrbara konstföremål, om hvilka man brukar säga, att de äro gjorda i ett stycke. Berättelsens delar foga sig osökt till hvarandra i väl afvägda proportioner, och den fortgår utan af brott af sådana filosofiska eller kritiska inkast, som eljes så ofta förekomma i denna författarinnas arbeten. Hvad kompositionen och den konstnärliga omklädnaden beträffar, är Silas Marner otvifvelaktigt det yppersta af George Eliots värk.

Silas Marner är äfven den en skildring af provinsens lif i början af detta sekel. Det är en idyll från en liten undanskymd by i "glada England, dit aldrig posthornets klang eller allmänna opinionens sorl nådde. I den lilla bördiga byn Raveloe kunde stormännen vanvårda sitt jordbruk bäst de ville och ändå föra ett sorgfritt lif och fira en glad jul, påsk och pingst". Inom denna ram af Raveloebor, som festa och lefva sitt af tankar och grubbel föga störda, lugna lif, ställer George Eliot sin berättelses hufvudperson den fattige okunnige väfvaren Silas Marner. Han hade från sin tidigaste ungdom, innan han ännu kom till Raveloe, varit en varmhjärtad medlem af en inskränkt religiös sekt, samt hade åtnjutit stort anseende inom sin församling. Sviken och oskyldigt anklagad för stöld ur kyrkokassan af en af bröderne, som han ansett för sin vän, samt sedan äfven öfvergifven af sin trolofvade, lämnade han för alltid sin hemort, när slutligen också lottdragningen, till hvilken han efter sin kyrkas grundsatser vädjat, förklarat honom skyldig. Hans tillit till människor hade blifvit grymt rubbad, och lottdragningen hade kommit honom att tvifla på den Gud han tillbedt, ty i hans enkla, okonstlade själstillstånd hade eftertanken aldrig fått skilja mellan form och känsla. Han slog sig ned långt ifrån sin hemtrakt, i Raveloe, där människorna och naturen voro fullkomligt olika allt hvad han förr känt eller älskat i sitt lif.

Hans lif förflöt därefter i ständig ensamhet. Han inbjöd ingen att någonsin stiga öfver hans tröskel, och själf gick han aldrig in i byn för att dricka öl på "Regnbågen" eller prata med någon granne; han besökte ingen man eller kvinna, eljes än i och för sitt yrke eller om han måste förse sig med lifsförnödenheter. Det enda, som återstod honom, var arbetet: han väfde som spindeln af impuls. Han hatade tanken på det förflutna, och framtiden var endast mörker för honom. Ursprungligen hade han ej tänkt på de frukter, som hans rastlösa arbete skulle tillföra honom, ty den tiden hvarje penny hade sitt ändamål för honom, älskade han ändamålet och ej pengarna. Men småningom, allt efter som penningehögen tillväxte, uppkom hos honom begäret att samla penningar och blef slutligen en öfverväldigande lidelse. På kvällarna tog han fram dem för att njuta af deras sällskap, lade dem i högar och önskade att "högarna med tio guinéer skulle växa till en fyrkant; och emedan hvarje tillagd guiné i sig själf innebar en tillfredsställelse, så framkallade den en ny önskan". Därunder sammankrympte hans lif till en enda åtrå, utan samband med någon annan lefvande varelse.

En kväll stjälas emellertid dessa pengar från honom. Detta slag tyckes nästan bringa hans sjuka sinne till förvirring. Då inträffar en oförmodad vändpunkt i hans lif. Ett litet barn, hvars sjuka mor i vinternattens kyla frusit ihjäl nära Marners bostad, finner vägen till väfvarens härd. Den ensamme mannen behåller barnet, vården om den späda varelsen ger hans lif innehåll, omärkligt förenar den lilla Eppie honom med människorna, kärleken till barnet knyter honom åter fast vid lifvet.

Det lönar mödan att fästa sig vid, huru barnet införes i berättelsen. En afton, medan Marner som vanligt satt grubblande öfver den försvunna skatten, föll han i det egendomliga kataleptiska tillstånd, för hvilket han ibland efter sin olycka blifvit ett rof. Sedan han återkommit till sig själf, böjde han sig ned mot brasan för att maka ihop kubbarna. Det föreföll då hans dunkla blick, som om det låg guld på golfvet framför spiseln. "Guld — hans eget guld — som blifvit honom återstäldt lika hemlighetsfullt, som det blifvit honom frånröfvadt. Han kände huru hans hjärta började slå häftigt, och under några ögonblick var han ur stånd att sticka fram handen och gripa den återstälda skatten. Guldhögen tyktes glöda och växa för hans upprörda blick. Slutligen lutade han sig fram och sträkte ut handen, men i stället för det hårda myntet med de välkända konturerna mötte hans fingrar mjuka varma lockar. I största förvåning föll Silas på knä och lutade ned hufvudet för att granska detta under: det var ett sofvande barn — en vacker, rund liten varelse med mjuka gula lockar öfver hela hufvudet."

Kommer icke denna beskrifning oss att tänka på belysningen i någon af Rembrandts taflor? Det lilla ljuslockiga barnet blir den centrala punkten i berättelsen, bildens mest belysta del, från hvilken ljuset strömmar ut, sprider och förtonar sig. Och detta icke blott såsom någon yttre anordning, något raffinement i kompositionen, utan det blir kärnan, kring hvilken det hela grupperar sig, likasom Rembrandt just låter sitt magiska ljus falla öfver det väsentliga i bilden.

Barnet är dotter till den närboende godsegaren Cass, som i ungdomligt lättsinne gift sig med en obildad kvinna och sedan icke mera vill veta af henne. När den lilla Eppie vuxit upp, vill hennes rätte fader återfordra henne af väfvaren. Men rikedomen eller en högre samhällsställning kunna icke fresta flickan. — "Jag skulle icke mera ha någon glädje i lifvet", svarar hon, "om jag måste lämna min far och visste att han satt hemma och tänkte på mig och kände sig ensam. Vi äro vana att vara lyckliga tillsammans hvarenda dag, och jag kan icke tänka mig någon lycka utan honom. Och han säger, att han hade ingenting i världen, innan jag blef skickad till honom och icke skulle ha något, om jag vore borta. Han vårdade mig och älskade mig från början, jag vill vara hos honom, så länge han lefver, och ingen skall någonsin komma emellan honom och mig." — På inkastet att hon ock hade en plikt mot sin laglige fader, svarar hon bestämdt: — "Jag kan icke känna att jag har mera än en fader." — Mr. Cass, som trott att han så lätt skulle kunna godtgöra sitt lifs stora skuld, måste lära att lifvets kraf icke kunna betalas så som man återbetalar penningeskulder.

Det är Eppie, som återför Silas Marner till lifvet och människorna. När sedan en gång hans stulna penningar återfinnas, har guldet icke mera någon makt öfver honom. Han ser på det och säger: — "Det är underbart — vårt lif är underbart."

Samma känsla af lifvets mångfald, af det underbara och oförklarliga i detsamma, är det ock som griper läsaren, när han slutat denna bok. Ur den skenbart ringa och obetydliga väfvarens historia har George Eliot funnit ut något allmängiltigt, något i all sin enkelhet rörande stort: huru ringa och obetydligt än en människas lif kan vara, står det dock i det innerligaste samband med öfriga människors, och kan endast sålunda begripas och få ett innehåll.

Det är en på samma gång egendomlig och naiv själshistoria, som framställes i Silas Marner. Enkla och urspungliga äro äfven de öfriga i berättelsen uppträdande Raveloeboarna, framstälda med bred engelsk humor. Där är Miss Nancy, sedermera Mrs. Cass, som i sitt tal begagnar provincialismer, hvars bekantskap med världslig literatur knappast sträcker sig längre än till de rim hon sytt på sin märkduk under lammet och herdinnan och som, när hon räknar, måste för att värkställa subtraktion använda värkliga shillings- och sixpencestycken, men hvilken dock har de egenskaper, som utmärka en lady. Eller Mrs. Winthorp, en af de förträffliga, arbetsamma, pratsamma medelålders kvinnor, som George Eliot älskar att framställa. Mrs. Winthorp är så outtröttlig och samvetsgrann i uppfyllande af sina plikter, att lifvet tykes erbjuda henne för få, om hon ej stiger upp half fem på morgonen, ehuru det sedan blir henne ett ständigt problem att få arbetet att räcka till fram på förmiddagen. Deltagarena i de landtliga festerna och gillena likasom gästerna på krogen äro så ypperligt karaktäriserade att de väl uthärda jämförelse med en Teniers eller en Brauwers bönder. Dessa plumpa figurer, utan tecken till några förskönande tillsatser, bilda en lika originell som kraftig infattning till den fina, skära idyllen om väfvaren och hans fosterdotter.

Under det de större arbetena tillkommo, skref George Eliot tvänne mindre berättelser: Lifted Veil i april 1859 och Brother Jacob i september 1860. De tryktes i Blackwood's Magazine, men kunna icke anses vara af någon betydelse.

X. PRIVATLIF OCH PERSONLIGHET.

Det kan vara af intresse att från arbetena för en stund vända sig till författarinnan själf för att se, huru hennes lif under dessa år gestaltat sig. Visserligen är det ju fallet med George Eliot som med hvarje äkta konstnär under hans kraftigaste alstringsperiod, att hans arbeten äro den bästa delen af hans lifs historia. George Eliot har nu nått fyratiotalet, hon står fullt medveten om hvad hon vill och kan, samt eger en ovanligt hög grad af bildning och kunskaper, som hon förvärfvat under rastlöst arbete. Ett af de mest utmärkande dragen hos henne, som hon behåller hela lifvet igenom, är en ständig sträfvan att själf gå framåt, att inhämta vetande. — "Det fins så mycket att lära ooh dagarna äro så korta", — hör man henne yttra, eller: — "Jag blir allt hungrigare dag för dag och allt mindre i stånd att stilla min hunger." — I hennes dagböcker finnes då och då förteckning öfver det hon läst, och man häpnar såväl öfver mängden af denna literatur som öfver det stora område af mänskligt vetande hon beherskar.

Från unga år hade hon en förkärlek för filosofi. Om det då var den tyska filosofin, som företrädesvis sysselsatte henne, ser man henne senare sätta sig in i den samtida franska och engelska. Otvifvelaktigt har Lewes därvid utöfvat inflytande på henne liksom också hennes vän, Herbert Spencer. Af största betydelse för henne har den Comte'ska och Stuart Mill'ska filosofin varit. Hon sysselsatte sig mycket med Comtes arbeten och uttalar sig flere gånger om dem. Bland annat säger hon: — "Positivismen är ensidig, men Comte var en stor tänkare." — Det är ingalunda det minst anmärkningsvärda hos George Eliot att hon inom den samtida skönliteraturen företräder en hel stor filosofisk riktning och därjämte gör detta på ett så fullt konstnärligt sätt, som åtminstone är fallet i hennes tidigare arbeten. Man behöfver blott höra hennes yttrande om de nya naturvetenskapliga teorierna, — "på mig göra de dock endast ett svagt intryck i bredd med den myster, som ligger under processerna", — för att inse att det är en konstnär som talar.

Så själfständig och kraftfull George Eliot är i sin literära värksamhet — Émile Montégut förklarade ju t.ex. uttryckligt, när Adam Bede kom ut, att den icke kunde vara skrifven af en kvinna — så var hon för sitt arbete i hög grad i behof af uppmuntran och sympati. Hon gaf sig ständigt oändligt mycken möda med allt hvad hon gjorde, kroppslig ohälsa kom äfven till, så att arbetet ofta föreföll henne tungt, och man ser henne ständigt misströsta om att lyckas. — "Skall jag någonsin mera skrifva en bok, som är lika sann som Adam Bede?" — hör man henne tvekande och orolig utropa efter sin stora framgång med denna roman.

Den samstämmighet och sympati, som för henne var ett lifsvilkor, fann hon i föreningen med Lewes. I detta afseende var denna förening af största betydelse för hennes literära värksamhet. Man har bland annat förtal äfven satt i gång att Lewes delvis skulle vara författaren till de berömda värk, som bära George Eliots namn. Men det behöfs ju knappast annat, än att tvänne framstående författare äro vänner, för att beställsamma tungor skola veta berätta och skarpsinniga hufvuden utgrunda att de arbeten, som bära den enas namn, i själfva värket äro skrifna af den andra, huru mycket mera skall detta ej bli fallet, när de två stå i ett sådant förhållande till hvarandra som Lewes och George Eliot? Om Lewes skref filosofiska arbeten, så var det ju naturligt att George Eliot, som så mycket sysselsatt sig med filosofi, skulle ha del i dem, och när George Eliot skref romaner, så var det ju solklart att Lewes, som själf skrifvit ett par misslyckade sådana, måste ha sin hand med i spelet, ansåg man. De ingrepp, som Lewes bevisligen gjort i George Eliots diktning, — t.ex. att i Adam Bede historien ändas med Adams och Dinahs giftermål, — äro knappast lyckliga. För resten är det mycket svårt och fullkomligt oväsentligt att söka ut sådana gränser, man kan t.ex. erinra sig, hvad Stuart Mill och Jonas Lie själfva sagt om den andel deras hustrur haft i deras arbeten. Växten, som suger i sig allt hvad den närande jorden gifver, omsätter ju detta på sitt eget vis i sin underbara blomma. Det väsentliga är att för George Eliot föreningen med Lewes var lik solskenet, som kommer blomman att slå ut.

Härom vittna, utom de förut nämda dedikationerna till Lewes på alla hennes manuskript, äfven otaliga andra uttalanden i hennes bref och dagböcker. — "Få kvinnor", — säger hon på ett ställe i dagboken, — "tror jag, hafva så mycken orsak (som jag) att anse det de långa dystra ungdomsåren hafva varit värda att genomlefvas för den kommande medelålderns skull." — Såsnart man hör George Eliot eller Lewes tala om sin förening, går genom deras yttranden samma djupa underström af lycka. Så antecknar Lewes i sin dagbok: — "Jag ar en annan och större skuld till Herbert Spencer. Det var genom honom jag lärde känna Marian — att lära känna henne, var att älska henne — och sedan dess har jag blifvit pånyttfödd. Jag har henne att tacka för all min framgång och lycka. Gud välsigne henne."

Ett af de drag, som tidigast kännetecknade George Eliot, var ju djup, inneboende känsla. Hennes oändligt känsliga natur gjorde att hon nödvändigt behöfde någon, som vårdade sig om henne och skyddade henne för alla det dagliga lifvets mödor och obehagligheter. Med aldrig svikande ömhet sörjde Lewes härför. Han skötte en god del af hennes korrespondens, hvilken blef allt större och besvärligare, ju mera hennes rykte steg. Han brukade äfven genomgå alla kritiker öfver hennes arbeten och undanhöll de ofördelaktiga, emedan hon var alldeles ovanligt ömtålig för kritik öfver sina böcker, en omständighet, som är så mycket mera anmärkningsvärd, som hon ju själf tidigare utöfvat literaturkritik. De yttranden, som hon senare fäller om den literära kritiken i samtidens periodiska literatur, äro i allmänhet ganska ringaktande.

Så snart något arbete blifvit afslutadt, ser man vanligtvis George Eliot och Lewes för att söka vederkvickelse eller för nya studiers skull begifva sig på längre eller kortare resor till kontinenten. Båda hade en svag, ständigt vacklande hälsa, för hvilken ombyte af luft var bästa läkemedlet, så att de äfven ofta under det arbetet fortgick, förflyttade sig från London till något ställe vid kusten eller till den engelska eller skotska landsbygden för att där, ifrigt sysselsatta med sina manuskript, vinna krafter att fullborda dem. Båda älskade lidelsefullt naturen, George Eliot försäkrade ofta att hon endast under den stora vida himmelen på landsbygden kunde känna sig fullt tillfreds. Vistelsen på landet användes äfven för naturvetenskapliga studier.

George Eliots och Lewes' hemlif förflöt i allmänhet mycket enformigt och regelbundet, uteslutande egnadt åt arbete. Förmiddagen till "lunchen" kl. half två användes alltid till arbete, därefter följde en spatsertur till inemot kl. fyra. Denna företogs ofta till Regent's Park och Zoological Gardens, i hvars närhet George Eliot bodde i närmare två årtionden. Här såg man ofta detta till det yttre ganska egendomliga par vandra under lifligt samspråk, hon med en viss allvarlig högtidlighet, han icke olik någon ovårdadt klädd polsk landsflykting, ifrigt gestikulerande och svängande med armarna. George Eliot var en stor vän af djur, och man hör henne ofta tala om djuren i zoologiska trägården. Efter spatserturen användes eftermiddagen till läsning eller ibland till att mottaga något besök, ehuru i regeln söndagen var mottagningsdag. Ett af George Eliots nöjen var besök i konstgallerier. Och huru svag hon i allmänhet än var, hade hon vid sådana tillfällen en egendomlig seg uthållighet, som gjorde att hon orkade både se och njuta, medan långt starkare personer tröttnade. Efter "dinnern" upptogs kvällen vanligtvis af läsning eller ibland af något teater- eller konsertbesök. George Eliot älskade musik, som hon egentligen förstod bättre än bildande konst. Under den tid Lewes' älsta son, Charles, vistades hemma, utförde hon ofta på kvällarna musik tillsammans med honom.

Mr. Lewes hade tre söner, som uppfostrades i en schweizisk pension i Hofwyl. Sedan deras uppfostran var slutad, återvände de till hemmet i London, där Charles vistades några år, tils han fick en anställning vid postvärket och gifte sig. George Eliot talar ofta om hans älskvärda väsen och karaktär, likaså hör man henne uttrycka sin önskan att i allt kunna vara en moder för dessa söner. De båda yngre reste som kolonister till Natal men dogo tidigt, Thornton år 1869 och Herbert 1875.

George Eliot hade för princip att aldrig göra några besök. Till en början var väl orsaken till detta beslut troligtvis den ställning hon efter föreningen med Lewes kom att intaga till den allmänna opinionen, men senare kunde hon endast genom fasthållande af denna regel skaffa sig nog tid för sitt arbete. Någon gång ser man henne väl besöka mycket närastående vänner, såsom Mrs. Congreve och hennes man. Vid tidpunkten för hennes förening med Mr. Lewes af bröts all förbindelse med hennes släkt och äfven med de flesta vänner och bekanta. Med brodern Isaac hade hon ingen beröring ända till 1857, då han genom ett bref underrättade henne om att deras älsta syster Chrissey var sjuk i lungsot. George Eliot sände omedelbart en penningesumma, som skulle användas för vårdande af systerns hälsa, och hade glädjen att kort före Chrisseys död två år därefter emottaga ett bref af denna syster, som uttalar sin ånger öfver att någonsin hafva upphört att skrifva till henne. Någon vidare beröring med denna under ungdomen så högt älskade Isaac hade George Eliot icke förr än många år efteråt, då brodern vid tidpunkten för hennes giftermål med Mr. Cross skref till henne.

Också med hennes älsta och närmaste vänner, Brays, var förhållandet brutet i närmare ett par års tid, men återknöts genom det här tidigare anförda brefvet till Mrs. Bray. Vänskapen med Sara Hennell och Brays bibehölls sedan hela lifvet igenom. En annan af George Eliots älsta och närmaste vänner var Barbara Smith, gift med en fransk läkare Bodichon i Algier. Hon var den första, som under pseudonymen George Eliot upptäkte sin Marian Evans, och skref detta från sitt långt af lägsna hem till författarinnan. Det var ett vänskapsbevis, som djupt rörde George Eliots känsliga sinne. — "Gud välsigne dig, käraste Barbara, för din kärlek och sympati", — skref hon till svar. — "Du är den första, som gifvit något tecken af att känna igen mig, — det första hjärta, som funnit mig i den bok, hvilken kommit ur mitt eget innersta hjärta." — Till de öfriga närmaste vännerna hörde Mrs. Cash (född Sibree) och Mrs. Taylor, hvilka nämnas här, emedan de flesta af George Eliots bref äro stälda till dem.

Den manliga vän, som ständigt stod henne och Lewes närmast, var Herbert Spencer. Allt efter som åren gingo och hennes rykte tillväxte, blef hennes umgängeskrets ständigt större, men det låg i hennes natur att hälst bibehålla och så fast som möjligt tilldraga gamla vänskapsband, där sådant blott var möjligt. — "Hon glömmer aldrig någon, som varit vänlig mot henne", — yttrade Lewes en gång.

George Eliot och Lewes flyttade 1863 in i ett nytt hem The Priory nära Regent's Park. Det nya husets iordningställande och konstnärliga inredning hade blifvit öfvervakad af deras vän, den kände arkitekten Owen Jones. Deras hem hade begynt blifva en samlingsplats för framstående personligheter, och vi se, huru umgängeskretsen i The Priory under en följd af år utgjordes af Englands förnämsta författare, vetenskapsmän och konstnärer.

I vårt intresse för en berömd författare blandar sig äfven alltid en viss portion nyfikenhet angående personens utseende. Som redan blifvit nämdt, var George Eliot icke vacker. Hon var mager och sjuklig, brefven till hennes vänner tala om ständiga afbrott i arbetet till följd af sjuklighet, och en ofta påkommande olidlig hufvudvärk tvang henne ofta efter någon föregående ansträngning att intaga sängen. Men man märker aldrig att denna ohälsa skulle förbittrat hennes lynne, tvärtom hör man henne en gång under de talrika resor hon och Lewes gjorde på kontinenten, då sjukdomen orsakade ett uppehåll i resan, säga att det äfven kunde vara en njutning att vara sjuk, när man blef så ömt vårdad.

När Sonja Kovalevsky omtalar det besök, hon en gång gjorde i London hos "vårt århundrades största författarinna", beskrifver hon på följande vis det intryck hon fick af George Eliots personlighet:

"Jag tillstår uppriktigt, att det första intryck jag erfor, då jag lyfte min blick till George Eliot, var ett obestämdt hopp att jag misstog mig, att det ej var hon, att det var någon annan — så ful och olik hvad jag förestält mig, syntes hon mig … Det hade roat mig att i inbillningen gifva henne det utseende jag hälst ville — värkligheten var helt olika. En gammal mager kvinna med en näsa, som var vackert formad men omåttligt stor för ett kvinnoansikte, långa engelska tänder, som stodo litet ut från munnen; därtill kom att en svart klädning af nästan genomskinligt tyg bidrog att framhålla halsens magerhet och hyns ofullkomligheter.

"Sådan var bilden af George Eliot, såsom hon framstod för mig i första ögonblicket. Jag var fullständigt slagen.

"Hon närmade sig mig och sade några välkomstord. Det första ljudet af hennes stämma tyktes mig återgifva min George Eliot. Jag har aldrig i mitt lif hört en mer sympatisk, mer harmonisk röst än hennes. När jag läser Othellos bekanta ord, då han talar om Desdemonas stämma, tänker jag ovilkorligen på George Eliots röst.

"Hon bad mig sitta ned bredvid sig på en låg kanapé och började samtala med mig som med en gammal bekant. Det är mig nu alldeles omöjligt att minnas ämnet för vårt första samtal; jag vet ej, om hvad hon sade var originelt eller spirituelt; jag vet blott, att efter en kvart var jag alldeles besegrad af hennes personliga behag; att jag älskade henne af hela min själ, att hennes ansikte och gestalt föreföllo förvandlade, och att jag kände att den värkliga George Eliot var oändligt öfverlägsen den jag förestält mig.

"Det vore mig fullkomligt omöjligt att beskrifva, hvari den alldeles egna, nästan otroliga trollmakt bestod, som George Ebot öfvade på sin omgifning. Det vore lönlöst att söka göra den begriplig för den, som ej själf erfarit densamma; jag vet blott, att alla jag träffat, som känt George Eliot, försäkrat mig att de erfarit densamma. Turgenieff, som i allmänhet var mycket känslig för skönhetens prestige, och som i detta afseende var stor kännare, sade mig, då han en gång talade om George Eliot: 'Jag vet att hon är ful — men jag ser det icke.' Han sade äfven att det var först sedan han lärt känna George Eliot, som han förstod, att man kunde bli intagen i en värkligt, ovedersägligt ful kvinna.

"Jag för min del kunde aldrig låta bli att, hvar gång jag återsåg henne, säga mig själf: hon är likväl bra ful, men efter fem minuter förvånades jag öfver att någonsin ha kunnat tänka det.

"En af George Eliots stora talanger bestod i gåfvan att sätta den person, hon talade med, 'à son aise', att fatta dennes tankar, nästan innan han haft tid att ge dem form, och på ett egendomligt sätt ingifva honom sina egna idéer.

"Jag känner mig aldrig så spirituel och djup, som då jag talar med George Eliot, — sade mig en af våra gemensamma vänner; äfven jag har erfarit detta intryck, och det är måhända i dessa känslor af välbefinnande och belåtenhet med sig själf, hvilka hon omedvetet förstod att väcka hos den person, hon talade med, som hemligheten af hennes trollmakt till stor del låg."

Ju mera erkännande George Eliot vann under sin diktarvärksamhet, dess djupare ser man henne känna sin ansvarsskyldighet. Hon var ingen spontan natur, hennes arbeten kostade henne otrolig möda. Om sin stora roman Romola hör man henne yttra, att den fann henne som en ung kvinna och lämnade henne som gammal. — "Mina böcker", — säger hon, — "äro af största betydelse för mig, de hafva sprungit fram ur den stränga uppfostran och alla de svåraste lärdomar, som mitt förgångna lif haft att bjuda." — Om hon misströstar om sig själf och sin förmåga, är det därför att hon ställer konstens mål så oändligt högt. — "Om konsten icke vidgar människomas sympatier", — skrifver hon i ett bref till Mr. Bray — "är den icke moralisk. Jag har gjort den hjärtskärande erfarenheten att åsikter äro ett dåligt murbruk mellan människosjälar; och den enda värkan jag varmt åtrår att göra genom mina skrifter, är att de, hvilka läsa dem, bättre skola blifva i stånd att sätta sig in i och känna sorger och fröjder, som erfaras af sådana, som i allt äro olika dem själfva, utom i det stora faktum att de äro kämpande människovarelser, som kunna fara vilse."

XI. ROMOLA.

Med Silas Marner kan man anse att George Eliots första, friskaste och alstringsrikaste diktarperiod afslutas. Minnen från tidigare år, det själfupplefvade och engelskt provinslif hade varit den grund, på hvilken hon bygde. Värken, som nu följa, hafva en annan karaktär. Hon går väl i visst afseende samma väg, som hon en gång utstakat, det finnes sammanhang och inre enhet i hela hennes diktning, men hon byter ämne. På samma vis som den franska naturalisten Flaubert, när han efter Madame Bovary skref Salambô, tillämpar sin metod på detta historiska ämne, följer George Eliot äfven i sin historiska diktning de principer hon från början så bestämdt betonat. Hon vill skildra det förflutnas värklighet.

Hon ger i sin stora roman Romola en målning af fjortonhundratalets Firenze, kulturbilder från Mediceernas och Savonarolas tid. Tanken på detta arbete hade ju vaknat hos henne redan under hennes första besök i Firenze, och när hon slutat Silas Marner, begaf hon sig dit för att under ett par månader göra ifriga förstudier till boken. Efter återkomsten till England fortsatte hon härmed; hennes dagbok visar, huru vidtgående och omfattande de voro, och hvilken massa af literatur och gamla handskrifter hon genomgått för detta ändamål.

Romola var det af hennes värk, som kostade henne största möda. Upprepade gånger under arbetets lopp uttalar hon sina farhågor; hon misströstar fullkomligt om att få fram det hon önskar. Den tidrymd, under hvilken boken tillkom, var dock icke lång. I oktober 1861 antecknar hon i sin dagbok att hon börjat Romola, och i maj följande år begynte den utkomma uti The Cornhill Magazine, ehuru manuskriptet då ännu icke var fullfärdigt, utan först afslutades någon månad därefter. Anordningen att sålunda låta romanen komma ut i mindre partier ansåg författarinnan denna gång erbjuda vissa fördelar. Det kan förtjäna nämnas som ett bevis på den popularitet George Eliot redan åtnjöt, att utgifvaren af The Cornhill Magazine betalade hennes arbete med 7,000 £ (175,000 mark).

Romola är väl det af George Eliots arbeten, som blifvit mest omtvistadt. Medan några ansett den för en af de bästa romaner, som skrifvits, ha andra kallat den ett förfeladt värk och menat, att författarinnan trots sin oändliga möda endast kunnat åstadkomma något delvis dugligt, ty förtjänster hos vissa delar af boken har ingen kunnat bestrida. Som en mycket vägande orsak till dessa olika bedömanden måste man anse detta diktvärks art. Den historiska romanens likasom historiemålningens värde har till följd af den exakta vetenskapens och forskningens framsteg i våra dagar allt mera begynt ifrågasättas. De kunskaper vi ega om förgångna tiders lif, omöjliggöra sådana framställningar, som renässansens konstnärer gåfvo af tilldragelser ur bibeln. Dessa stora, glada, färgrika taflor, som t.ex. Paolo Veronese kallat "Bröllopet i Cana" eller "Måltiden hos Simon", äro ju intet annat än bilder från renässanstidens Italien. Värkens anda, typer, dräkter, allt ger en bild af målarens samtid och ej af lifvet i Palestina på Kristus' tid. Vår tid har en hopad fond af historisk och arkeologisk kunskap, som icke kan förbises, så mycket mera som vetenskapens popularisering skärpt det allmänna omdömet. Naturalismen inom den bildande konsten och literaturen har äfven här uppstält sina fordringar: den säkraste och trognaste afbildning af en tid är samtidens, emedan i den själfva tidsandan bäst afspeglar sig.

För att återkonstruera en förgången tid har den naturalistiska målaren eller författaren således en hel lärd apparat att draga på. Om han, såsom George Eliot, är en af våra dagars mest upplysta och kunskapsrika andar, reder han sig därmed genom ett djupt och omfattande studium. Hvilket otroligt arbete har det icke kostat henne att så sätta sig in i fjortonhundratalets kulturlif, att hon enligt hvad kännare försäkrat, icke begått något väsentligt historiskt misstag. Men har hon därför värkligen kunnat skildra själslifvet hos personerna på denna tid? Skall någonsin en konstnär så kunna lösgöra sig från sig själf och sin samtid, att icke hans historiska personer blifva i viss mån bastarder af olika tidsåldrar?

Det är Savonarolas mäktiga personlighet och det inflytande han utöfvade på sin samtid, som lämnat det historiska stoffet till Romola. George Eliot egde flere betingelser för att hon skildt skulle känna sig manad att framställa den på en gång svärmiske och förståndskloke Savonarola samt lyckas däri. Som en kuriositet kan här anföras det vittnesbörd jag hört af några personer, hvilka känt henne, att hennes egen profil på ett egendomligt vis liknade de af bildningar, som finnas af den store florentinaren.

Oberoende af de åsikter man nu kan hafva om den historiska romanen såsom konstform, måste man känna sig imponerad af Savonarolas bild, sådan George Eliot tecknat den. Det är en djuptänkt, mäktig bild, som i kraft påminner om de porträtt renässansens konstnärer gåfvo af berömda samtida. Man imponeras likaså af kompositionen i denna märkliga roman, hvars alla noggrant utarbetade delar samvärka för det gemensamma ändamålet, och hvars oändligt rika material är ordnadt med djupaste konstförstånd. Det är en storartad konstruktion, i hvilken man tycker sig spåra inflytande af den italienska naturens arkitektoniska skönhet och af den stränga teckningen i renässansens bildande konst.

Det går oss på samma vis vid granskningen af bokens egentliga roman: historien om Romola och Tito. Dessa två äro helt säkert till tankar och åsikter långt modernare människor än fjortonhundratalets, och likvisst blicka vi beundrande ned i de själsdjup författarinnan öppnar för oss, ty hvarhälst lifvets gnista finnes, är den inom konsten mera värd än alla teorier. Det är häri George Eliot äfven i Romola icke förnekar sig såsom en af den moderna literaturens mästare. Tito Melemas bild är, hvad den psykologiska analysen beträffar, kanske det bästa hon gjort och en sällsynt skapelse.

Romola är dottern till den blinde filosofen Bardo, som hör till en af Firenzes berömdaste, ehuru fattigblifna släkter. Fadern har uppfostrat henne till sin föreläserska och handsekter, hon lefver med honom bland hans böcker, handskrifter och fornsaker, nästan okunnig om det värkliga lifvet; hon är långt mera hemmastadd i antikens värld, där hon af de grekiska och romerska författarena insupit förakt för kyrkans lära. Hennes mor är längesedan död, och den ende brodern har lämnat fädernehemmet för att bli munk, förbannad af fadern, som från sin filosofiska ståndpunkt betraktar detta såsom ett oförsonligt brott. Romola står där ensam, i sin unga fulländade skönhet lik en hvit lilja, som ännu icke druckit något af lyckans sol. Lyckan kommer till henne i skepnad af Tito Melema, en ung lärd grek, som utblottad efter ett skeppsbrott har kommit till Firenze, och som genom hennes fäder erhåller arbete samt införes i de förnämsta florentinska familjer. Denna vackra, strålande, älskvärda Tito, som både genom sina kunskaper och sitt vinnande sätt snart skaffar sig en inflytelserik ställning, blir emellertid en förrädare. Han låter sin fosterfader Baldassarre, som vid skeppsbrottet föll i fiendehand och blef såld till slaf, försmäkta i fängelset, ehuru han kunnat lösköpa honom; han bedrager sin hustru; han förråder Firenze.

Tito vinner Romolas kärlek, och när han gifter sig med Bardos dotter, blir han medlem af denna gamla ansedda familj, stiger hastigt i socialt afseende samt får såsom rådets sekreterare inflytande på de politiska händelserna. Detta inflytande använder han emellertid endast till att skaffa sig själf de största möjliga fördelar och den största personliga lycka. Medan Titos ursprungligen ädla och godhjärtade natur småningom genom fullföljande af endast egoistiska syften utvecklar sig till både grym och brottslig, utvecklar sig Romolas i motsatt riktning. Hon kommer småningom under fund med mannens karaktär, och hennes kärlek och hennes aktning för honom måste därvid dö. Sedan han en dag sålt familjens bibliotek och konstsamlingar, dem Romolas fader vid sin död önskat öfverlämna till staten, besluter Romola att lämna denne man, med hvilken hon numera icke kan ega några föreningsband. När hon en morgon förklädd lämnar staden för att begifva sig till Venezia, möter hon på vägen Savonarola. Denne hade redan begynt sin stora reformatoriska värksamhet, och ehuru Romola blifvit uppfostrad i renässansens hedniska förakt för den kristna mystiken, hade dock Savonarola, med hvilken hon kommit i beröring vid sin broders dödsbädd, gjort ett djupt intryck på henne. Detta Romolas möte på vägen med Savonarola, som är en af bokens skönaste och upphöjdaste scener, ger hennes lif en ny vändning. Savonarola framställer för henne det kristna sedeidealet, som består i själfförsakelse och uppfyllande af pliktens kraf, om äfven dessa kunna vara tunga; och med den lidelsefulla patriotism, som är en af hans själslifs starkast ljudande strängar, väcker han ett genljud äfven hos Romola, i det han framhåller att hennes plats är bland hennes folk, som just har att genomkämpa svåra strider. Det är Savonarolas mäktiga personlighet bakom orden, mera än någon öfverensstämmelse i åsikter, som imponerar på Romola. Hon återvänder till staden för att söka förvärkliga det ideal, som reformatorn framstält såsom det enda eftersträfvansvärda.

Under denna tid af politiska förvecklingar, då äfven samtidigt hungern och pesten härja i Firenze, har Romola en yttre värksamhet, så att hon icke kan hängifva sig åt ofruktbart grubbel, ehura klyftan mellan henne och Tito vidgas, ju mera hon lär känna hans dubbelhet. Den djärfve Savonarola, som, ehuru bannlyst af påfven, dock fortfarande vågar predika, emedan han vill rädda sitt folk, står för henne såsom ett föredöme i osjälfvisk sträfvan för ädla mål, och det är ur hans glödande predikningar hon hämtar kraft att vandra pliktens väg. Men när också detta ideal sviker, när hon också hos detsamma ser framträda den ofullkomlighet, som låder vid allt jordiskt, när Savonarola, som förkunnar själfuppoffringens och själfförnekelsens lära, likvisst i de allmänna angelägenheter, hvilka taga en så stor del af hans värksamhet i anspråk, visar sig som en kallt beräknande politiker, då står Romola ännu en gång vid förtviflans yttersta rand. Hennes makes förräderi har fört hennes vänner till schavotten, och hon har kommit under fund med att Tito äfven svikit sin äktenskapliga trohet och eger en annan familj. Då kan hon icke mera stanna kvar, hon måste bort från all denna lögn och uselhet. Hon kommer till ett litet fiskarläge vid kusten, där hon finner en båt. Drifven af den enda tanken att komma bort och finna ro, stiger hon i båten, i det hon lösgör den. Hon lägger sig på dess botten, och båten glider ut på hafvet, likasom det går till i en af Boccaccios dikter, som hon förr brukade läsa. Hon skådar endast stjärnhimmeln öfver sig och erfar en känsla af oändlig ro och hvila. Men detta är icke döden, som hon trott, hon vaknar ännu en gång upp till lifvet. På morgonen har båten drifvit i land på en okänd kust, där pesten härjar, och till denna nödstälda by bringar Romola nu hjälp och räddning.

Här lefver hon ett lif af af fullständig själfuppoffring. När emellertid pesten upphört och byn åter blomstrar upp, drifver en mäktig inre röst henne tillbaka till Firenze, ty det är dock där bland sitt folk, hon borde fylla sin plikt. Hon kommer tillbaka och finner sin make död, förrädaren har fallit ett offer för sina egna anslag. Han lyckades väl genom att hoppa i Arno simmande undgå den rasande folkhop, som ville utkräfva hämd på landsförrädaren, men i det ögonblick han trodde sig räddad, uppfångades han af sin fosterfader, som olyckan och Titos otacksamhet gjort vansinnig, och som endast törstar efter hämd, hvilken han skaffar sig genom att strypa Tito. Äfven Savonarola är störtad. Romola ser honom gå till schavotten och bålet, men hon ser honom äfven återupprättad genom denna död, som han lider, icke för sina synder utan för sin storhet, icke emedan han velat bedraga världen, utan emedan han försökt förbättra den. När allt det som Romola förut ärat och älskat sålunda är borta, finner hon en lifsuppgift i att taga vård om Titos två små barn, hvilka dock icke äro hennes.

Detta är i korthet innehållet af Romola. Flere af de anmärkningar, som gjorts emot denna roman, äro säkert berättigade. Där finnas långt utdragna episoder, under hvilka handlingen helt och hållet afstannar — ehuru flere af dessa episoder äro utmärkta och i hög grad liffulla, t.ex. beskrifningen af karnevalen, som skulle reformeras af Savonarolas anhängare. Likaså förefaller Romolas gestalt ofta konstruerad och mera lik en vacker antik staty än en människa med alla de ofullkomligheter, som lifvet bjuder. Däremot är Tito Melema en konstnärlig skapelse af hög rang.

När Tito vid berättelsens början kommer till Firenze, är han den mest älskvärda strålande varelse. De ädelstenar han sytt in i sin jacka och sålunda räddat vid skeppsbrottet, äro väl "en mans lösepenning" — men lefver väl hans fosterfader? Och i så fall hvar? Läsaren känner sig lika benägen som Tito själf att urskulda honom. Uraktlåtenheten att göra några efterforskningar angående fosterfaderns öde, är endast det första lilla fröet till de kommande bedrägerierna. När Tito får underrättelse om att fosterfadern lefver, står han just i begrepp att göra lycka; han förmår icke offra förmögenhet och samhällsställning i det ögonblick han själf skall svinga sig upp, och dessutom har han låtit Romola och hennes fäder tro att Baldassarre var död. När fosterfadern kommer till Firenze, fattig, sjuk och nästan beröfvad förståndet, förnekar Tito honom. Han söker intala sig att det skett endast till själfförsvar. men från denna stund blir han brottslig. Han måste ständigt ljuga både inför sin hustru och alla andra för att kunna upprätthålla sin ställning. Från lögn går han till förräderi, emedan han finner det förenligt med sina egna intressen; Firenze är ju icke hans fädernestad och han hyser icke några känslor för detta samhälle.

Titos karaktär är icke i grunden dålig, endast svag och vankelmodig, men just därför får egoismen ett så fast grepp om den. Egoisten vill egentligen icke göra andra något ondt, han afser endast sin egen fördel, men när hans intressen komma i konflikt med andras, måste han bli utan hänsyn. Detta är Tito Melemas historia. Om Tito först finner sig road af den naiva bondflickan Tessa och inbillar henne att de låtit viga sig, men sedan icke näns säga henne att allt endast varit ett skämt, emedan det skulle orsaka henne smärta, så är detta egoistens godhet, som här leder till lögn och äktenskapsbrott.

Den franske kritikern Émile Montégut säger om denna bild af Tito: — "Den är en af de originellaste och nyaste i hela vårt sekels literatur. Alla de karaktärer, som poeter och romanförfattare skapat, hafva så att säga sina anor och härstamma från något föregående värk, denna är fullkomligt utan föregångare, jag kan icke upptäcka någon likhet på närmare eller aflägsnare håll med någon annan person inom literaturen."

XII. THE SPANSIH GYPSY OCH ÖFRIGA ARBETEN I BUNDEN FORM.

Efter att hafva skrifvit Romola, beträder George Eliot åter ett nytt område. Det är betecknande för storheten af hennes rent konstnärliga begåfning att hon icke stannar vid någon fastslagen form, i hvilken det för henne vore bekvämast att röra sig. Oberoende af hvilken tanke man kan hafva om det mer eller mindre lyckliga val hon i detta afseende gjorde i The Spanish Gypsy, måste man dock anse det tillvägagående för det högsta konstnärliga, hvilket söker ikläda hvarje nytt värk den form, som trognast skall motsvara konstnärens afsikter.

George Eliot omtalar 1864 att hon är sysselsatt med ett drama, hvars handling försiggår i Spanien. Hon lär sig läsa spanska och likasom hon, när Romola skrefs, genomgick en mängd italiensk literatur, upptages förteckningen öfver hvad hon nu läser, af spansk. Vi se dramat fortskrida, till och med tredje akten är färdig, då en notis i dagboken meddelar att författarinnan är sjuk och nedslagen, samt att Mr. Lewes tagit hennes drama ifrån henne. Själf betraktar hon detta drama som en epok i sin författarvärksamhet, emedan det är första gången hon på allvar skrifver vers. Emellertid får dramat hvila inemot två år. Under tiden tillkomma några poem och därjämte, ehuru George Eliot egentligen längesedan lämnat artikelskrifvandet, äfven ett par artiklar för The Pall Mall Gazette och The Fortnightly Review. Lewes, som 1865 varit en af The Fortnightly's grundläggare, blef äfven dess redaktör, och dess första häfte utkom med en uppsats öfver Leckys arbete: The Influence of Rationalism af George Eliot. I mars samma år började hon också romanen Felix Holt.

På våren 1868 låg The Spanish Gypsy färdig. Författarinnan hade året förut gjort en resa till Spanien och därefter upptagit arbetet, hvilket hon nu gaf en ny form, i det dramat blef omarbetadt till ett poem i tre delar, innehållande dramatiska scener förbundna med episk text.

George Eliot berättar, att tanken på detta värk först ingifvits henne vid ett besök i Scuola di San Rocco i Venezia vid åsynen af en tafla af Tizian, framställande Marias bebådelse. Hon fann där en stor idé: en ung flicka, som står i begrepp att ingå äktenskap och sålunda skall dela kvinnornas vanliga lott, underrättas om att hon blifvit utsedd att fylla en stor uppgift, hvilken likvisst skall göra hennes lif fruktansvärdt olikt andra kvinnors. Hon tvekar och bäfvar, men lyder slutligen den röst, som kallar henne.

Denna tanke vill George Eliot utföra i sin dikt The Spanish Gypsy. Hon förlägger skådeplatsen till Spanien under Ferdinands och Isabellas tid, då det moriska väldet lutade mot sin undergång. Med konstnärlig blick har hon valt tid och rum och sålunda tillfört dikten den effektfulla motsatsen mellan orient och occident.

Zigenarhöfdingen Zarca har uppgjort den djärfva planen att gifva sitt kringirrande folk ett fädernesland; för att realisera sin stora plan ansluter han sig till morerna under den nu pågående kampen mot spanjorerna, och blir som lön härför lofvad ett stycke land på Afrikas kust, dit han vill föra sitt folk för att där skapa sitt kungarike. Zarca har egt en enda dotter Fedalma, som, medan hon ännu var ett spädt barn, blef honom frånröfvad af spanska krigare. Hon har blifvit uppfostrad som spanjorska af hertiginnan Silva, den unge hertig Silva älskar henne, och hon står, när dikten börjar, i begrepp att gifta sig med honom. Aftonen före dotterns bröllop blir Zarca tillfångatagen af hertigen, och när han fängslad föres genom staden, återser han sin Fedalma. Zigenarblodet har gjort sig gällande hos henne, hon har gått ned på torget, där folket roar sig, och har, omotståndligt hänförd af musikens toner, begynt dansa, medan folket jublar omkring henne. Zarca har känt igen henne och lyckas på kvällen smyga sig till hennes rum. I det han ger sig tillkänna och framlägger ovedersägliga bevis för att han är hennes far, meddelar han henne sin stora plan samt fordrar att äfven hon skall lefva för sitt folk och fortsätta hans stora arbete. Fedalma kämpar en hård kamp med sin kärlek till Silva men besluter sig ändtligen för att fly med fadern till sin föraktade stam. Drifven af sin kärlek förföljer Silva dem till zigenarlägret men kan endast vinna Fedalma, genom att han öfverger sin egen nation samt förenar sig med zigenarena. Förfärligt blir straffet för att han sålunda sviker sin plikt för sin kärleks skull. Zigenarena öfverrumpla den fästning, hvars befälhafvare Silva varit, och han måste se sina vänner fängslas och afrättas. I förtviflan häröfver genomborrar han med sitt svärd sin bruds fäder och är sålunda för evigt skild från Fedalma. Han går som pilgrim till Rom och skall försona sin synd genom att kämpa för korset, Fedalma åter lyder sin döende faders vilja och för såsom drottning sin stam öfver till Afrika, ehuru hon själf icke hyser något hopp om att lyckas utföra den stora plan, som varit en annans tanke.

George Eliot har här likasom i Romola tecknat storslagna personer, hvilka främst skola vara bärare af en idé. Hon, som förklarade sig vilja framställa emedan de utgöra det öfvervägande flertalet af våra medmänniskor, har nu uppsökt "dessa hjältar och profeter", som bilda undantagen. I Romola använde hon sin naturalistiska metod på det historiska ämnet, och genom att likasom kalkera ut det förflutnas realitet, frambragte hon delvis den mest lifskraftiga värklighet, som t.ex. Tito Melema. I The Spanish Gypsy har redan versen och formen bidragit till att förflytta personerna till en annan sfär än hvardagslifvets. Bärarena af de upphöjda idéer, som här skola finna uttryck, ega icke den kött- och blod-realitet som Mrs. Poyser, Hetty, Maggie, Tom eller Silas Marner. Det visar sig tydligt att George Eliots känsla för det exceptionella och romantiska var långt mindre mäktig än hennes sympati för företeelserna i det hvardagliga lifvet.

Men om äfven The Spanish Gypsy icke kan ställas i bredd med de tidigare arbetena, så är dikten likvisst af betydande intresse för den, som vill få en inblick i George Eliots utveckling och en hel bild af hennes författarpersonlighet. Hon vill, när hon skildrar de romantiska tilldragelserna i The Spanish Gypsy, icke mindre än när hon tecknar hvardagshändelser, se utöfver de yttre företeelserna för att tränga till lifvet själft och visa fram någon del däraf, sådant det ter sig för en stor konstnär. Det är resignationen och själf uppoffringens lära hon här predikar: individen måste uppgifva sin personliga lycka för det allmänna bästa, han har icke rättighet att undandraga sig det kraf hans tid, hans land och hans folk ställa på honom.

Af upphöjda, djupsinniga tankar eger The Spanish Gypsy en rik fond, George Eliot har ock förstått att skickligt begagna språket som material och visar insikter i metrikens lagar, så att om allt detta kunde skapa ett utmärkt skaldevärk, skulle The Spanish Gypsy utan tvifvel vara det. Men författarinnan har icke egt den sångens gåfva, som är poeten medfödd, som aldrig kan läras och som gör det naturligast för honom att sjunga, om han vill att andra skola uppfatta det som djupast lefver och rör sig inom honom själf. Det diktvärk, som icke bäres fram af denna lifgifvande kraft, förmår aldrig tränga igenom till att blifva många tusendes egendom.

Utom The Spanish Gypsy har George Eliot skrifvit åtskilliga kortare dikter. Dessa utkommo samlade under namn af The Legend of Jubal and Other Poems, samt skrefvos mellan åren 1865 och 1873. Endast få af dem äro rent lyriska: hennes begåfning var icke den lyriska poetens. I de elfva sonetterna Brother and Sister besjitnger hon sin egen och sin broders barndom, men huru mycket bättre har hon ej behandlat samma ämne i The Mill on the Floss. Dikten O may I join the choir invisible utmärker sig äfven mera genom djupa vackra tankar än genom rent lyrisk skönhet. Att hon långt bättre kunde sätta sig in i den rent episka diktens natur, visar The Legend of Jubal (1869), hvilken hon bygt på gammaltestamentliga motiv. Dikten skildrar kulturens begynnelse och musikens uppkomst genom Kains efterkommande. Sedan döden kom i världen, kunde människorna icke mera lefva sorgfria, emedan de ständigt måste tänka på att de engång skulle lämna denna sköna jord, och därför begynte de sträfva efter något, som kunde trotsa förgängelsen. Det var sålunda döden, som frambragte kulturen. Af Lamechs söner hade Jubal fått musikens gåfva, när han hörde hammarslagen från Tubalkains äsja, hörde fåglarnas sång, hörde naturens otaliga ljud, lärde han sig uppfatta rytmen och fann att tonerna långt kraftigare än blotta människorösten kunde tolka det han kände och tänkte. Så blef han lyrans uppfinnare. Med denna i hand begynte han vandra kring jorden för att öfverallt där han gick fram, skänka människorna den odling och den lycka, som konsten bär med sig. Denna framställning af hvad konsten förmår gifva människorna, är af upphöjd skönhet. Efter flere hundra år återvänder Jubal gammal och bruten till sin fädernebygd endast för att dö där. Allt är förändradt, han känner icke mera igen platsen, i stället för de forna enkla hyddorna ser han en stor stad, kulturen har omskapat allt. Då möter honom en högtidsklädd skara, som under sång och musik tågar ut för att fira en fest för Jubal, musikens uppfinnare. Med uppbjudande af sina sista krafter störtar han emot den under utropet: "Jag är Jubal — jag skapade lyran!" Men ingen tror honom, den gamle mannen stötes bort med hån och förakt och dör okänd och ensam under en buske vid vägen. Han själf är förgäten, men hans namn och värk lefva genom tiderna.

Den dramatiska dikten Armgart innehåller den enda bild George Eliot egentligen gett af den kvinliga konstnären, om man undantager en af bipersonerna i Daniel Deronda. Armgart är en ung begåfvad sångerska, som känner sig ega kraft och ärelystnad nog för att gå sin egen väg och skapa sig ett berömdt namn, och hennes ungdomliga mod bjuder henne att sträfva långt utöfver kvinnans vanliga sfär. När kärleken för henne framställer sig såsom en medtäflare till konsten, väljer hon den senare. Det problem, som sträfvandena för kvinnans likställighet med mannen gjort till en af tidens brännande frågor, tillspetsar sig här i Armgarts ord, när hon opponerar sig mot åsikten att det för kvinnan enda eftersträfvansvärda vore moderskapet, emedan naturen velat så. Ty naturen hade ju äfven gifvit henne denna härliga röst, denna glödande ärelystnad, och då voro väl äfven de berättigade. Emellertid förlorar Armgart sin röst och vill i den första förtviflan beröfva sig lifvet, ehuru hon sedan afstår från detta beslut för att resignerad försöka lefva lifvet på samma vis som tusentals andra göra det. Betecknande för George Eliots lifsuppfattning är att, när hon tecknat denna bild af en högt begåfvad kvinna, väcker hon läsarens sympati icke genom det, som hos denna konstnärinna är olikt andra människor, utan genom det, som gör att hon får dela vanliga människors lott. George Eliots konst är allt igenom demokratisk: storhet och begåfning innebära aldrig där ett privilegium utan en förpliktelse för den som fått gåfvan.

XIII. FELIX HOLT OCH MIDDLEMARCH.

Samtidigt med det George Eliot var upptagen af The Spanish Gypsy, lade bort manuskriptet till denna dikt, lät det hvila och sedan lät dikten uppstå i en ny form, skref hon romanen Felix Holt. Den omnämnes såsom börjad 1865 och färdig året därpå.

I Felix Holt går författarinnan tillbaka till den krets af engelskt landt- och provinslif, i hvilken hon rörde sig i sina första romaner, men denna gång sker det icke blott för att gifva "en af dessa trogna afbildningar af ett enformigt enkelt lif, sådant som det stora flertalet medmänniskor för". Felix Holt har en bestämd tendens, i den framställas politiska och sociala förhållanden i England vid tiden för den första reformbillen 1832.

Egentligen innehåller Felix Holt tvänne historier, som äro slingrade samman till en. Det är historien om huru den illa klädda, kärfva radikalen Felix Holt, som ständigt säger ut sin mening utan att vara ombedd, vinner den vackra, litet koketta och tillgjorda men i grunden finkänsliga och ädla Ester Lyons kärlek. Den andra handlar om Mrs. Transome och hennes son Harald, hvilken efter en lång vistelse i Orienten kommer hem och i hemlandet begynner taga del i det politiska lifvet. Historierna äro knutna till hvarandra genom den omständighet att Ester Lyon egentligen är den rätta arfvingen till det Transomeska godset. Hon har varit ansedd för och äfven själf trott sig vara dotter till dissenterpredikanten Rufys Lyon i Treby, men när hon vuxit upp, får hon veta att Lyon endast är hennes styffader. Hennes mor, som tillhört en förnäm fransk familj, hade blifvit förskjuten af sin släkt, emedan hon gift sig med en engelsk officer. När hon med sin späda dotter reste öfver till England för att där uppsöka sin man, möttes hon af underrättelsen om hans plötsliga död och stod utblottad och utan någon vän, till hvilken hon kunde vända sig i det främmande landet. Det är då Rufys Lyon finner henne nästan döende på landsvägen. Han för henne till sitt hem, han begynner älska henne, och af tacksamhet för hans omsorger gifter hon sig med honom. Hon dör dock kort därefter, och Ester uppväxer i den tro att hon är Lyons dotter, emedan den vekhjärtade känslige dissenterprästen, som afgudar detta barn, aldrig kunnat förmå sig att upplysa henne om rätta förhållandet. Hon har redan begynt älska Felix Holt, när förhållandena bringa i dagen att hon eger rättmätiga arfsanspråk på Transome Court. Dessa utsikter till rikedom och en högre samhällsställning — något som hon förr alltid längtat efter — komma emellertid i konflikt med hennes kärlek. Radikalen Felix Holt skall aldrig samtycka till att blifva en rik egendomsegare. En lösning på frågan erbjuder sig, i det äfven Harald Transome begynner älska henne, men sedan hon afslagit hans anbud och äfven afsagt sig alla arfsanspråk, går hon att dela arbete och fattigdom med Felix Holt, som aldrig blir en af denna världens rika.

George Eliot har från sin historiska roman och från romantiken i The Spanish Gypsy tillfört denna teckning ur det engelska provinslifvet element, som icke funnos i hennes tidigare böcker. Felix Holt hvilar på en genomkomponerad plan, och berättelsens skilda trådar löpa ihop i en tilldragelse, där det sensationella och äfventyrliga tillgripits såsom medel att väcka läsarens intresse. Upptakten af Ester Lyons härkomst, den mycket intrasslade härfvan om arfsangelägenheterna och den tunga hemlighet, som gamla Mrs. Transome hela lifvet igenom bär på — hemligheten om ett äktenskapsbrott och en bedräglig process — allt detta är förhållanden, som väl kunna vara troliga men dock äro ganska ovanliga.

När George Eliot skref Felix Holt, var hon som alltid mycket noggrann med att hvarje detalj skulle blifva så exakt och värklighetstrogen som möjligt. Angående bokens politiska detaljer rådförde hon sig skildt med professorn i Lincoln's Inn Frederic Harrison. De delar, som skildra politiska förhållanden, valmötet och den lidelsefullt upprörda folkmassan, äro bokens bästa partier och ha äfven gifvit författarinnan tillfälle till några af de förträffliga bilder af engelskt landsortslif, som hon tecknar med sådant mästerskap. Men eljes finnes i Felix Holt kanske endast en person, som går upp emot det bästa George Eliot förut skapat, och det är Rufus Lyon. Han hör till det galleri af engelska prästmän, som George Eliot tecknat så beundransvärdt fint och originelt; hon har i dessa bilder satt in sin skarpaste observationsförmåga, sin lifligaste sympati och sin yppersta humor. Såsom målarkonstens mästare någon gång gjort porträtt, i hvilka de likasom nedlagt det innersta af sin konst, så äro George Eliots prästmän af det själfullaste hon skapat.

Radikalen Felix, som af titeln anges såsom bokens hufvudperson, är enligt våra nutidsbegrepp en mycket sansad radikal, en "konservativ radikal", som han blifvit kallad. Det tal han håller till folkhopen vid parlamentsvalen i Treby, intresserar väl en nutidsläsare mest genom den kunskap man därigenom får af George Eliots egna politiska åsikter. Hura orätt det än i regeln är att identifiera en författares åsikter med hans personers, ges i förevarande fall skäl därtill, genom att George Eliot litet senare utvecklade dessa åsikter i en Adress to Working Men, by Felix Holt, hvilken hon 1867 publicerade i Blackwood's Magazine.

"Det finnes en makt att göra ondt — att göra om intet hvad som blifvit gjordt med stor möda, att rifva ned och förstöra, att vara grym mot den svage, att ljuga, att träta och att prata giftigt oförnuft. Detta är det slags makt, som okunniga massor hafva. Den har aldrig åstadkommit så mycket som en trästol eller planterat en potatis", — låter hon Felix Holt säga.

Detta är i samstämmighet med hela George Eliots lifsåskådning: utvecklig är det, icke omstörtning, som skall göra människorna bättre, föra dem framåt.

Efter Felix Holt följde, som vi redan sett, omarbetningen af The Spanish Gypsy samt åtskilliga smärre poem. I december 1870 skrifver författarinnan i sin dagbok: — "Jag håller på att experimentera med en berättelse (Miss Brooke). Det är ett ämne, som jag haft i tankarna, ända från det jag begynte dikta". — Men senare anser hon det troligast att hon icke kommer att genomföra det, och ett par månader därefter skrifver hon: — "Min fruktan för tillfället är att jag har alltför mycket stoff — alltför många 'momenti'".

Romanen i fråga blef Middlemarch. Författarinnan hade redan ett par år förut talat om en berättelse med detta namn; denna tyktes hon nu slagit ihop med Miss Brooke och sålunda bygt upp detta egendomligt komplicerade konstvärk, som åstadkommit förvåning, opposition och beskyllning för stillöshet, på samma gång det väkt beundran och framkallat entusiastiska försäkringar om att det är ett konstvärk af högsta rang.

Middlemarch är icke en roman utan fyra, sammanförda inom en och samma ram. Sammanhanget mellan dessa olika historier är i själfva värket ganska lösligt, de kunde säkerligen blifvit skrifna hvar för sig, men då hade boken icke blifvit denna delvis öfvermåttan intressanta, delvis oändligt långt utdragna och illa komponerade ehuru dock så ytterst karaktäristiska bild af engelskt provinslif, som den nu är. Där finnes i denna stora massmålning en väldig, otamd kraft, hvilken är så mycket mera öfverraskande, som ju boken är näst den sista i en lång räcka arbeten samt skrifven af en redan åldrande författarinna. Det är något af en nybörjares kraft i sättet att sålunda hopa massor af material, som icke rätt kan beherskas, medan stilen åter visar större komplikation och boken delvis nedtynges af en större tillsats filosofi, än något af George Eliots föregående arbeten. Middlemarch står för mitt medvetande såsom en af dessa jättefresker, med hvilka de äldre italienska målarena täkte väldiga murytor, och hvilkas komposition ofta är bristfällig, men där det väldigt sprudlande lifvet är en källa som icke sinar ut, en källa, ur hvilken oändligt många ännu kunna finna vederkvickelse.

Den förnämsta af de romaner, som bilda Middlemarch, är Miss Brookes, med hvilket namn äfven första delen blifvit uppkallad. Dorothea Brookes lif är historien om en modern "heliga Teresa". Likasom detta spanska helgon eger hon en lidelsefull natur och längtar efter att kunna hängifva sig åt någon stor uppgift, att finna ett mål, som vore högre än det egna jagets lumpna tillfredsställelse. Men medan den heliga Teresa fann sin uppgift i reformerandet af en andlig orden, hafva "många Teresor", — säger George Eliot, — "blifvit födda till världen, hvilka icke funnit något episkt lif med en oaflåtligt utvecklad, vidt återljudande handling, utan kanske blott ett lif af missgrepp, frukten af en viss andlig storhet, som är illa afpassad efter förhållandenas lumpenhet, kanske äfven en tragisk undergång, som ej förhärligats af någon vigd skald, utan obegråten sjunkit i glömska. Med skum blick och under invecklade omständigheter hafva de sökt tillvägabringa en ädel öfvererensstämmelse mellan sina tankar och gärningar, men deras sträfvan har icke dess mindre för vanliga ögon tagit sig ut som idel ombytlighet och formlöshet, ty dessa Teresor af senare datum understöddes ej af någon stadgad samhällstro och samhällsordning, som för den lifliga, varma själen kunde öfvertaga insiktemas rol. Dess värme gälde växelvis ett dunkelt ideal och kvinnokönets gemensamma åstundan, med påföljd att det ena ogillades såsom öfverdrift, det andra fördömdes såsom fall. — — — Här och där fostras en ung svan bland ankungarna i den bruna gölen och lyckas aldrig finna den friska strömmen och samlifvet med sitt egot årfotade släkte. Här och där födes en helig Teresa, grundläggerska af intet, och hvars suckar efter ett aldrig uppnådt mål afstanna och förlora sig bland hinder af alla slag, i stället för att hon skulle utföra någon sent förgäten lifsgärning".

Dessa ord angifva Dorothea Brookes historia. Hon är ung, vacker, besjälad af de ädlaste afsikter och en lidelsefull önskan att finna en uppgift, värd att lefva för. Men lifvet bjuder henne endast svikna förhoppningar. Hon tror sig hafva funnit sitt mål genom att gifta sig med den gamla torra pedanten Mr. Casaubon, som använder hela sitt lif till förstudier för det stora arbetet "Nyckeln till alla mytologier". Att hjälpa sin man med detta stora värk, som skall åstadkomma en hel omstörtning i människornas åsikter och lifsuppfattning, tror Dorothea vara det lefnadsmål hon drömt om. Men denna varmhjärtade unga varelse beröfvas efter giftermålet dag för dag sina illusioner. Hennes älskande hjärta, som diktat om den torra pedanten till en af människosläktets välgörare och vetenskapens stormän, krymper samman af misströstan vid upptakten att mannen under ständigt gräfvande i folianter förlorat allt intresse och all sympati för det värkliga lifvet. Hon inser att hans stora arbete från början är dödfödt och aldrig kan blifva det storvärk hon drömt om. Hennes kärleksfulla natur kommer henne att i alla händelser åtminstone vilja göra det äktenskapliga lifvet så lyckligt och fullt af ömsesidigt förstånd som möjligt, men också på denna punkt stötes hon tillbaka. Den gamla förtorkade lärde kan icke känna varmt och rikt som hon. Det friarbref han engång skref till henne, och som tog sig ut såsom en växt ur något herbarium i bredd med en lefvande blomma, visade att hans känslor voro hopplöst förkrympta, ehuru Dorothea då icke märkte det, emedan hon såg allt genom den ungdomliga entusiasmens rosenfärgade glas. Men under de aderton månaderna af sitt äktenskapliga lif märker hon det med förfäran. Äfven Casaubon gör sina erfarenheter under denna tid. Det ligger något djupt tragiskt öfver denna förtorkade pedant: ehuru hans förgångna lif, uppoffradt åt ett förfeladt arbete, gör honom oförmögen att numera gripa lyckan, ser han likvisst det han icke kan nå. Svartsjukan vaknar hos honom, och den riktas mot hans unga släkting Will Ladislaw, som vistats i hans hus och hvars uppfostran han bekostat. Denna svartsjuka, som icke eger det minsta berättigande, kommer honom att i sitt testamente införa bestämningen att hans betydande förmögenhet tillfaller Dorothea endast på det vilkor att hon icke gifter sig med Ladislaw. Mot detta mannens tillvägagående att ännu efter döden vilja gripa in i hennes lif, reser sig Dorotheas själfaktning. När Casaubon plötsligt dör af hjärtslag, sker det som testamentet afsett att hindra, så mycket säkrare just till följd af denna förordning. Ladislaw och Dorothea gifta sig med hvarandra, ty för en natur som Dorotheas betyder det intet att uppoffra en förmögenhet för sin kärlek.

Denna Miss Brookes historia är förträffligt komponerad. Karaktärerna utveckla sig ur händelserna, och jag tror att George Eliots penna aldrig skrifvit ned djupsinnigare iakttagelser öfver den mänskliga naturen än vid skildringen af den vackra, högsinnade, entusiastiska Dorothea, hvars donquixot-artade idéer och hugskott komma oss att le, på samma gång vi känna den varmaste sympati för denna unga varelse, som genom lifvets svårbegripliga art måste förlora sina illusioner. Det har äfven fordrats den finaste konst likasom den djupaste uppfattning af huru lifvet kan gestalta ett människoöde genom tusentals obetydligheter, som vanligtvis lämnas obeaktade, för att framställa Casaubon. Trots all den ömhet Dorothea vill slösa på honom, är han genom sin natur och genom den riktning hans lif tagit, hopplöst dömd att förblifva ensam. Det är detta patos, som gör att, ehuru figuren ofta kommer karrikatyren nära, gränsen likväl aldrig öfverskrides, samt att denne man väcker vår djupaste medkänsla. Till Dorotheas historia sluter sig förträffligt hennes omgifnings. Ladislaw, den ypperligt tecknade Mr. Brooke, hennes syster Celia, som gifter sig med Sir James, m.fl. stå som värkningsfulla figurer i denna bild af lifvet inom den förmögna engelska godsegarklassen.

Till Dorothea Brookes historia har George Eliot knutit berättelsen om åtskilliga andra Middlemarchbors öden. Vi ha där historien om den unga begåfvade läkaren Lydgate, för hvilken lifvet äfven har att bjuda svåra erfarenheter under inflytande af en mängd nätlikt snärjande småbekymmer, vidare historien om Bulstrode, samt familjen Vincys och Featherstones historia. Dessa, hvar för sig omsorgsfullt utförda episoder, ha egentligen intet annat gemensamt, än att de försiggå i Middlemarch. Som ett slags förklaring öfver detta sätt att gå tillväga säger författarinnan själf: — "En skarpsynt iakttagare af de mänskliga ödenas hemliga benägenhet att sammanlöpa varsnar dock, huru det ena lifvet långsamt förbereder sig att invärka på det andra, hvilket tager sig ut som en afsiktlig ironi öfver den likgiltighet eller det kalla stirrande, hvarmed vi betrakta vår opresenterade granne, medan skickelsen står hånfullt bredvid med vårt program och dess personer i pjesen, sammanveckladt i handen".

Om ett sådant förhållande i lifvet knappast kan rättfärdiga den formlöshet i kompositionen, som gör sig gällande i Middlemarch, så har det emellertid gifvit George Eliot tillfälle att framställa en mängd sällsynt lefvande personer från den lilla provinsstaden. Med undantag af i Tolstoys Krig och fred finnes väl knapt i någon modern roman en så skiftande mångfald af gestalter. Vi ha där bland bipersonerna t.ex. den godmodiga, glada Mrs. Vincy, hvars hela lif sammanfattas i glädjen öfver sitt hem, som är ett af de tongifvande i Middlemarch, och sina barn, som fått en bättre uppfostran än de flesta andra familjers i staden; prästen Farebrother som de små förhållandena väl kunnat nedtrycka men ej förnedra; den gamle girigbuken Featherstone med hela anhanget af snikna släktingar; och familjen Garth, genomhederliga och präktiga människor, som blifva blott så mycket mera sympatiska genom vissa små egenheter. Den förträffliga Mrs. Garth har sina lustiga sidor, men dem tål hennes karaktär vid, såsom "ett riktigt fint vin tål vid en viss lädersmak". Att döma af hvad George Eliot själf berättat om sin fader, har den vackra bilden af Kaleb Garth betydlig porträttlikhet, likasom man i många drag hos den impulsiva, rörliga och ombytliga Will Ladislaw frestas att vilja se likhet med Mr. Lewes.

En författare, som i likhet med Daudet eller Zola, återger lifvet i de stora städerna, har att teckna människor, hvilka de moderna associationerna gjort ganska lika hvarandra, och hvilkas egenheter blifvit tämligen utjämnade genom den nötning det stora samhällsmaskineriet åstadkommer. Middlemarch-borna, som haft tillfälle att i frihet utveckla sina egenheter, erbjuda ett tacksamt fält för den skildrare, som önskar välja det mest karaktäristiska. George Eliot har i Middlemarch återgått till det område, som först lockade hennes penna, hon har åter framstält dessa många obemärkta existenser, öfver hvilka hon i bokens slutord kastar följande vackra belysning:

"Det tilltagande goda i världen grundar sig till en del på ohistoriska handlingar, och att sakerna för dig och mig ej stå så illa, som de kunde göra, beror till hälften på den mängd, som troget lefvat ett undangömdt lif och hvilar under en obesökt torfva".

XIV. DANIEL DERONDA.

Under samma tid som George Eliot höll på med Middlemarch, diktade hon äfven sin Legend of Jubal samt några andra poem. Middlemarch, som begynte utkomma 1871 i december, låg färdigtrykt ett år därefter. Vi läsa i George Eliots dagbok, att intet af hennes föregående arbeten, icke ens Adam Bede, blifvit mer entusiastiskt emottaget, men dessa författarinnans uppgifter måste tagas med en viss reservation, då man vet att hon ju öfver hufvud taget icke ville befatta sig med kritikerna och att Lewes omsorgsfullt undanhöll de ofördelaktiga, medan hon åter omgafs af en skara lika tänkande vänner, som beundrande såg upp till den stora författarinnan.

Till julen 1871 hade på föranstaltande af Mr. Alex. Main utkommit en volym kallad: Wise, Witty and Tender Sayings in Prose and Verse; Selected from the Works of George Eliot. År 1874 sammanförde hon själf i en volym The Legend of Jubal med de öfriga förutnämda poemerna, som ingått i åtskilliga tidskrifter. I början af februari 1876 var hennes sista stora roman Daniel Deronda färdig.

Daniel Deronda har biifvit mycket diskuterad och mycket olika bedömd. Anmärkningarna hafva gält både romanens byggnad och den öfverarbetade stilen, medan den lifliga diskussionen, som vid tiden för bokens utkommande fördes inom den engelska och utländska pressen, gälde hufvudsakligast det judiska elementet i denna roman.

Om Middlemarch innehåller fyra berättelser, som äro tämligen mödosamt men i alla fall ganska skickligt slingrade inom hvarandra, så innehåller Daniel Deronda två historier, som helt enkelt äro stälda sida vid sida. Den ena är historien om Gwendolen Harleth och Grandcourt. Dessa båda figurer äro nya inom George Eliots diktning samt visa oss författarinnans observationsförmåga fortfarande i sin fulla kraft. Hvad hälst man kan säga om den öfverarbetade stilen, den alltför stora tillsatsen af filosofi, den alltför tydligt framträdande tendensen, så måste man dock medge, att när det gäller att djupt tränga in i en karaktär, är uppfattningens skärpa och finhet oförändrad samt har t.o.m. i vissa afseenden ökats i detta sista arbete. Vi kunna se denna Grandcourt för oss med hans bleka förnäma ansikte och de lugna likgiltiga åtbörderna. Mellan fingrarna håller han den eviga cigarren, medan hans läppar antingen uttala ett föraktfullt ord eller stumma tillkännage hans missnöje. Någon moralisk ansvarighetskänsla hyser han lika litet för egen räkning, som han tror andra om att hafva någon, samt vill hos sina medmänniskor i allmänhet endast uppsöka deras svagheter och lyten. Han är genomblaserad, det enda nöje han förmår erfara, är att kufva och plåga andra. Han tycker om att slå sina hundar och hästar, han har gift sig, emedan han vill beherska en vacker ung varelse, och om hans val fallit på Gwendolen Harleth, är det emedan hon haft mod att trotsa honom. Han är lumpen oaktadt sitt eleganta sätt, grym oaktadt sin yttre likgiltighet, rå under masken af en fulländad gentleman. Den flegma, med hvilken han kufvar och pinar sina offer, förlänar honom något demoniskt. Han ger sig aldrig helt ut och får därigenom alltid öfvertaget öfver ärligare och öppnare naturer. Det är en gestalt, som inger oss förfäran, och såsom konstskapelse beundran.

Gwendolen är en mindre öfverraskande gestalt men lika omsorgsfullt studerad. Hon eger skönhetens stora makt och är medveten därom. Den har hos henne alstrat en egoism, hvilken som naturlig rätt kräfver allt af andra. Hennes mor och systrar underkasta sig alla hennes nycker. Hon har en stark vilja, men riktar den mot intet mål, hon är ärelysten, men förmår icke frambringa något, hon fordrar af lifvet endast nöje och omväxling och sådana triumfer, som utöfvandet af hennes makt kan skaffa. Hon är okunnig och ytlig men har ingen dålig natur, hon eger trots allt en fond af oskuld, och hos henne finnes en grodd till något bättre, som skall spira upp, i händelse omständigheterna bli gynnsamma. Det är denna utveckling till något ädlare och bättre, som försiggår med en världslig och ytlig kvinna, George Eliot velat skildra.

Den kvinliga instinkten hos författarinnan och hjältinnan gör, att när Gwendolen vill förbättra och höja sig, söker hon hjälp härtill hos en man. Allt sedan Gwendolen lärt känna Daniel Deronda, blir hon otillfredsstäld med sitt ytliga lif. Emellertid är denna moraliska känsla icke nog, hon måste genomgå lifvets hårda skola af sorg och förödmjukelse. Hon gifter sig med Grandcourt för att undgå den lott, som väntar henne sedan hennes mor blifvit fattig. Det är en fruktansvärd bild författarinnan ger af detta äktenskapliga lif. Grandcourt kufvar sin hustru med samma kallblodighet, som han tvingar sina hästar och hundar att lyda sig, och hon underkastar sig under ständigt stum protest, till dess hennes enda hopp om befrielse blir någon tillfällighet. Denna kommer äfven, när Grandcourt en dag under en segelfärd faller öfverbord. I samma sekund, som Gwendolen ser denna utväg att blifva fri, tvekar hon att på hans rop kasta till honom repet eller själf ropa på hjälp. Tvekan varar visserligen endast ett ögonblick, i det nästa kastar hon sig, gripen af ångest och samvetskval, öfverbord för att rädda honom, men när hjälpen kommer är det för sent, Grandcourt är redan död. Den inre strid Gwendolen sedan utkämpar med sina samvetskval och själf förebråelser, är skildrad med stor kraft, medan däremot resultatet af denna kamp och historiens slut icke göra ett lika trovärdigtintryck.

I bredd med denna skildring löper bokens judiska del. Daniel Deronda, som uppfostrats i okunnighet om sin judiska börd, kommer af en tillfällighet i beröring med den unga judinnan Mirah, hennes bror Mordecai och den judiska familjen Cohen. Mordecais stora tanke är judendomens återupprättande icke blott i religiöst utan äfven i politiskt afseende. Han drömmer om att judarne än en gång skola blifva ett folk med ett fädernesland, och denna stora tanke ger han vid sin död i testamente åt Deronda, som fått kännedom om att äfven han är född jude. Förenad med Mirah vill Deronda egna sitt lif åt den stora uppgiften.

Denna George Eliots uppfattning och framställning af judendomen icke blott såsom en religiös utan äfven som en nationalitetsfråga väkte stort uppseende. En mängd kristna skriftställare och kritiker förklarade denna bokens judiska del misslyckad, så t.ex. säger Edmond Scherer om Derondas nationalitetssträfvanden: "Denne unge man, som är framstäld såsom en bild af själfförnekelse och klokhet, blir offer för en chimär och därtill den mest ointressanta chimär, som uppfinningsförmågan någonsin skapat. — Den judiska episoden i Daniel Deronda är ett af de mest oförklarliga misstag, som en stor författare någonsin begått."

Däremot väkte George Eliots uppfattning stort erkännande från judiskt håll. Hon talar själf om att hon erhållit ett bref från öfverrabbinen Dr. H. Adler, hvilket gladde henne mera än något erkännande, som förut kommit henne till del. Han uttrycker däri sin varma sympati "för den trohet, hvarmed några af de bästa judiska karaktärsdrag blifvit återgifna". — Dr. Adler höll äfven en föreläsning om Daniel Deronda för judiske arbetare.

Också professorn vid det judiska teologiska seminariet i Buda-Pest, David Kaufmann, har i en broskyr: George Eliot and Judaism, an Attempt to appreciate Daniel Deronda, i varma ord yttrat sig i saken. Sedan han talat om judendomens grundidéer, säger han: "Det är en kristen författarinna, som historieskrifvaren måste tillerkänna äran af att djupast hafva uppfattat dessa idéer samt med geniets profetiska syn varsnat den egentliga innebörden af judendomens fundamentalfrågor, under det hon förlänat dem poesins tjuskraft." — Betonande den engelska liberaliteten, omnämner han andra engelska författares framställning af judar: Shakspeare har skapat Shylock i Merchant of Venice, Walter Scott Rebecca i Ivanhoe och Dickens Riah i Our Mutual Friend, äfven Macauley har talat för judarnes emancipation, och Disraeli har i sin egen person visat, huru en jude kunnat nå de högsta värdigheter i England. Han förklarar slutligen, att likasom Lessing genom sin Nathan för alltid blifvit kär för judiska hjärtan, har äfven George Eliot genom sin Daniel Deronda härefter anspråk på judarnes tacksamhet.

En annan jude, som uppträdt med anledning af Daniel Deronda, är den för sina kritiska och filosofiska arbeten öfver judendomen samt såsom kritiker i Atheænum bekante Joseph Jacobs. Han skref i Macmillan's Magazine en artikel, Mordecai; a Protest against the Critics, by a Jew, däri han med stor värme tager den judiska delen af Daniel Deronda i försvar. Sin uppfattning tillspetsar han i följande entusiastiska slutord: — "Jag har i det ofvansagda talat i pluralis, emedan jag känt att i det jag sagt, instämma alla judar, hvilka hafva nog kunskaper och sympati för att kunna uppfatta Mordecai icke blott som den vackraste representant för deras religion och ras inom hela literaturen, utan äfven som den mest värkningsfulla person inom engelsk diktning."

Daniel Deronda står nu i den belysning, som afståndet i tid skänker. De rörelser, som i våra dagars kristna samhällen egt rum mot judarne, likasom det stora judiska kolonisationsföretaget i Syd-Amerika, äro egnade att rätt låta oss uppskatta det värkligt storartade i George Eliots uppfattning, i betraktande af tiden då boken skrefs, medan åter i ett värk, som icke mera eger nyhetens behag, de konstnärliga bristerna äfven bättre framträda. De flesta af judarne i Daniel Deronda förefalla som blodlösa bärare af författarinnans idé, om man jämför dem med de så reella personerna i bokens engelska del. Daniel Deronda själf är ett slags kristustyp och hans förhållande till Gwendolen är det af en frälsare, men han står icke för vårt medvetande såsom en lefvande varelse. Äfven Mirah har föga realitet, hon hör till den kategori af vackra, fina kvinnogestalter, som George Eliot älskat att teckna, men Mirah inger ej den känsla af värklighet, som otaliga smådrag hämtade direkt ur lifvet, förlänat t.ex. Dinah i Adam Bede. Äfven Mordecai är visserligen icke någon ur det dagliga lifvet hämtad gestalt, men vid skapandet af honom har George Eliot stält sig på en annan grund än för sina öfriga figurer. Det är något af den gammaltestamentliga profetiska mysticismen öfver denne bärare af judendomens stora tanke. Som poetisk skapelse måste man visserligen tillerkänna honom en hög rang, och han borde blifva förstådd i vår tid, då man ju visar tendens att söka en osynlig värklighet utöfver de materiella fenomenen.

Redan som ung hade George Eliot, medan hon höll på med öfversättningen af Strauss, lärt sig något hebreiska och genomgick nu för att skrifva Daniel Deronda en mängd gammal och modern hebreisk literatur. Men i stället för att såsom förut den exakta kunskapen endast skulle utgjort en säker grundval för konstnärligt skapande, förde den henne ofta i denna sista roman till okonstnärligt teoretiserande och dunkla spekulationer. I stället för att nöja sig med den konstnärliga effekt, som kan uppnås genom skildringen i och för sig, vill författarinnan ofta nog i slutet af kapitlen likasom stryka under det hon önskar lägga läsaren på hjärtat. Äfven stilen blir delvis invecklad och svårfattlig. Härtill kommer att man i Daniel Deronda icke mera finner den rikt flödande humor, som omotståndligt drar läsaren till Mrs. Poyser, Silas Marner eller de odödliga Dodson'arna. I Middlemarch är humorn redan betydligt sparsammare än i de tidigare arbetena, och i Daniel Deronda har den helt och hållet torkat in — utom möjligen vid skildringen af familjen Meyrick — samt ersattes af en viss satirisk skärpa.

XV. GEORGE ELIOTS NATURALISM OCH DESS FÖRHÅLLANDE TILL DEN SAMTIDA VETENSKAPEN.

Med Daniel Deronda afslutas egentligen George Eliots literära lifsgärning. Hon står nu för oss såsom den europeiskt ryktbara författarinnan, som skapat en hel rad arbeten, af hvilka böcker åtminstone tre eller fyra äro erkända mästervärk. Genast vid början af sin bana sågo vi henne i Adam Bede framlägga sitt program att "återgifva värkligheten så troget, som hördes hon på ed". Hennes ståndpunkt är alltså naturalistens, och på samma gång hon anger sin ställning, betonar hon äfven skilnaden mellan den och romantikernas. När hon talar om de skickliga författare, som vilja skildra undantagsförhållanden och undantagsmänniskor, har man emellertid svårt att fatta, hvilken af sina egna landsmän hon kunde anklaga för dessa tendenser, med mindre det skulle varit Carlyle. Dickens eller Thackeray kunde hon väl icke påbörda sådant, däremot var Carlyles inflytande just vid denna tid ofantligt, och hans Hero and Heroworship likasom hans förkärlek för stora historiska personligheter gaf henne måhända någon anledning härtill.

Vid samma tid som George Eliot i England stälde naturalismen i opposition mot romantiken, skedde detsamma i Frankrike, där Flaubert skref sin Madame Bovary. Brunetière har i sina studier öfver naturalismen just framhållit olikheterna i den engelska och den franska riktningen. Den engelska naturalismen, representerad af George Eliot, ger oss icke mindre en estetik än en hel, genomförd lifsåskådning. Hvilka hufvudbeståndsdelarna häri äro, skall jag söka framvisa på grund af den föregående analysen af hennes arbeten.

Romantiken hade begått det stora felet att taga friheten såsom konstens princip, ehuru ju friheten i själfva värket icke kan vara annat än ett tillstånd eller ett medel, genom hvilket vi vilja realisera något, som af oss anses eftersträfvansvärdt. Naturalismen har gått mycket mera logiskt och följdriktigt tillväga. Den har förklarat, att konsten har sin "raison d'être" i och för sig, och har just därför påyrkat noggrann kännedom om konstens art och medlen för att uppnå det åsyftade; så t.ex. är just hufvudbetingelsen för en tafla att den skall vara målad och icke blott tänkt, för en bok att den skall vara skrifven o.s.v.

Om vi såsom regel antaga att målningar i allmänhet skola efterbilda den yttre naturen, likasom literaturen i allmänhet skall tolka mänskliga känslor, så kunna vi slå fast att det är naturen, som inspirerar konstnären. Naturen blir således på samma gång föremålet för hans framställningar och hans domare. Konstnären kan endast afbilda naturen genom de medel hon själf erbjuder honom, och för att afgöra om efterbildningen har värde, är det åter naturen, som tjänar honom som måttstock. Sålunda har konstnären endast en lärmästare: naturen. Vill han frigöra sig från henne, kan han endast stappla och gå förlorad.

En fransk författare har sagt: "un paysage est un état de I'âme". Härmed har han menat icke blott att poeten eller målaren vid återgifvande af landskapet äfven återger sitt eget själstillstånd, utan han har sagt detta vara fallet, oberoende af om landskapet framställes af konstnären eller ej. Äfven hos den, som icke kan besjunga eller afbilda det, väcker t.ex. åsynen af det sköna hafvet vid Neapel glädje eller af Nordsjöns vreda vågor förfäran. Naturen modifierar vårt själstillstånd, mellan naturen och människan finnes en ständig växelvärkan, sorg och glädje, smärta eller vällust, lifsfröjd eller lefnadströtthet, samvetskval, ånger — ja, det fins väl icke en mänsklig känsla, som icke genom naturen skulle likasom kristallisera sig.

Sympati för den omgifvande naturen, själfförnekelse för att rätt kunna uppgå i naturen, respekt för formen och de lagar, som hvarje konstart pålägger framställaren, dessa äro naturalismens hufvudbetingelser. Sålunda är, som man ser, objektivitet; en naturlig följd af dessa. Betrakta t.ex. den holländska målarkonstens alster. Man har aldrig målat bättre, aldrig samvetsgrannare, ärligare, mera hängifvet än de holländska mästarena: Rembrandt, Terburg, Metzu m.fl., aldrig inom konsten visat mera sympati för den enkla, obemärkta t.o.m. vulgära hvardagsmänniskan och de enkla tilldragelser, som fylla hennes dagliga lif. Man har aldrig inom konsten mera älskat naturen och sanningen.

Det är nästan onödigt att påpeka att artisten ju i alla fall alltid måste lägga in en del af sin personlighet i sitt värk, ty vi kunna ju endast se med våra ögon och uppfatta genom våra sinnen. Men detta hör icke hit, afsikten är att framhålla det olösliga sambandet mellan naturalism och objektivitet.

I denna punkt mötas naturalismen och en riktning af samtidens filosofi, nämligen positivismen. Positivismen har i grunden nedgjort subjektiviteten. Dess skapare Auguste Comte antager iakttagelsen som den enda rätta källan för vårt vetande. Våra sensationer kunna icke kontrollera naturen, ty en galning eller en person, som har hallucinationer, är ju öfvertygad om sina sensationers riktighet men bevisar just sin galenskap därigenom att han sammanblandar värkligheten med dessa, så att säga projektioner af sitt eget jag. Naturen däremot lär oss, att om vi t.ex. förväxla rödt med grönt, är vårt öga abnormt. Naturen skall sålunda rätta, komplettera eller tillintetgöra våra iakttagelser, därför må vi ständigt hålla oss till henne. I denna punkt gå naturalismens och positivismens läror ihop. Positivismen är det vetenskapliga systemet för samma lära, som i naturalismen söker sitt konstnärliga uttryck. H. Taine har i sitt Préface des Essais de critique et d'histoire påvisat sambandet med följande ord: "Man kan framvisa mellan naturhistorien och människans historia en mängd analogier. Orsaken härtill är att ämnet för bådadera är ett liknande, i den ena så väl som den andra har man att operera med naturliga grupper, d.v.s. individer konstruerade efter en gemensam typ, hvilka kunna indelas i familjer, släkten och arter."

Men om afbildandet af naturen är konstens utgångspunkt och medel, bör det väl äfven blifva dess slutmål? Man måste förneka detta, om man besinnar att t.ex. musiken och arkitekturen, som ju otvifvelaktigt äro konstarter likasåväl som den bildande konsten och literaturen och till sitt väsende sålunda likstälda med dem, icke kunna eftersträfva direkt naturefterhärmning. Just denna punkt har varit naturalismens svagaste, just i detta afseende har dess anhängare begått de största misstagen.

George Eliots ståndpunkt i denna naturalismens hufvudfråga är den fasta grunden för hela hennes konstnärskap. I detta afseende intar hon sin skilda plats inom samtidens naturalistiska literatur, likasom hon i denna punkt mest afviker från de franska naturalisterna. Alla hennes förnämsta och originellaste egenskaper såsom konstnär knyta sig helt naturligt kring denna kärna.

Alla George Eliots romaner ha vi ju sett utgöra en kritik af lifvet. Den moderna romanen är problemroman. Den ställning George Eliot själf genom sin förbindelse med Lewes kom att intaga till samhället, gjorde henne måhända känslig för just denna sida hos samtidens roman. Hennes erfarenhet om lifvet hade lärt henne att dygd och last icke äro begrepp, som en gång för alla kunna slås fast, utan att hänsyn måste tagas till omständigheterna.

När hon gått till denna sin kritik af lifvet, ha vi sett, huru det varit med den djupaste och mest omfattande sympati för hvad hon framstält. Hon står i detta afseende som den bestämdaste motsats till den franska natmalismens mästare Flaubert, hvars grundton är ironi. George Eliots sympati är aldrig sentimentalitet, som Dickens' ibland kan blifva, hennes sympati är den stora känsla, som omfattar äfven det skenbart obetydligaste, emedan också detta är en del af det hela och såsom sådan bör begripas och förstås. Som konstnärligt uttrycksmedel för allt detta hvardagliga, triviala, obetydliga och vulgära, som lifvet innehåller, har hon begagnat humorn. Vi behöfva för att förstå denna humor, som hennes landsmän ibland liknat vid Shakspeares, blott höra hennes Mrs. Poyser tala, se familjen Dodson, lyssna, till lilla Maggie och Lukas eller höra Mr. Deanes åsikter om hertigen af Wellington. Författarinnans sympati väcker äfven läsarens, han lär sig förstå dessa hvardagsmänniskor, med hvilka han kanske i värkligheten skulle haft föga fördragsamhet. I konstens belysning visar det sig att de ega ett eller annat drag, som kan passa in på honom själf eller på hans närmaste omgifning.

George Eliots medkänsla omfattar äfven djuren och barnen, hvilka i det dagliga lifvet spela en icke oviktig rol. Den lilla tjockkindade Totty eller Eppie, som på Silas Marners knä leker med sina små tår, fullkomligt omedveten om det hufvudbry hennes existens förskaffar väfvaren, äro förträffliga barnfigurer. För resten har George Eliots sympati många strängar, icke minst ljudande äro de, som tolka hennes glädje öfver och hennes fina uppfattning af den rent yttre skönheten, såsom t.ex. Hettys, Tessas eller Gwendolens bilder utvisa.

När George Eliot framstält värkligheten, när hon likasom kalkerat ut dess otaliga smådrag, har afbildningen i djupaste mening icke afsett endast dessa spridda manifestationer af lifvet, utan innerst har legat afsikten att belysa några af de lagar, som styra de skenbart godtyckliga händelserna. Att detta varit fallet äfven i de arbeten, i hvilka hon aflägsnar sig från hvardagslifvet, som t.ex. Romola, bevisar ett bref, däri hon säger: — "De psykologiska orsaker, som manade mig att återgifva sådana detaljer af florentinskt lif, som jag gjort, äro precis desamma, som voro bestämmande för mitt återgifvande af engelskt landsortslif i Silas Marner eller af Dodson'arnes historia, ur hvilken den stackars Toms och Maggies öde utvecklade sig". — George Eliot är djupt öfvertygad om tillvaron af lagar i lifvet. Men det är väl att märka att hon aldrig söker något utom själfva detta lif, som hon skildrar; aldrig finner man hos henne antydan om någon utom stående makt, som skulle ingripa. Hon ställer sig härvid på den samtida vetenskapens ståndpunkt. De lagar hon söker, kunna väl vara dunkla, men de äro dock enligt hennes åsikt att finna endast inom lifvet själft, aldrig se vi någon antydan om belöning eller straff i någon annan form än den, som innebor i handlingarna själfva och dessa sålunda följdriktigt föra med sig. Hon håller sig således inom de fullkomligt gifna gränser, som det för oss fattbara lifvet och naturen uppdraga.

En af dessa stora grundlagar, på hvilka hon bygt sin diktning, är läran om individens frihet och ansvarighet för sina handlingar. Hon står här i väsentlig motsats till den franska naturalisten, som gjort människan till endast en produkt af omständigheterna.

När i Adam Bede Arthur Donnithorne för den vackra Hetty till vanära och slutligen till brott, sker det genom en rad skenbart små, obetydliga tilldragelser. När i Romola Tito Melema först kommer till Firenze och underlåter att tala om fosterfaderns öde samt möjligheten af att denne ännu är vid lif, kan detta i och för sig knappast kallas en tadelvärd handling, men hans brist på öppenhet leder honom in i ett helt nät af bedrägeri. Han kommer att förneka sin fosterfader, bedraga sin hustru och sluta som landsförrädare. När i Silas Marner Godfrey Cass af ungdomlig passion hemligt gift sig, har han tagit på sig en börda, som blir honom förhatlig, sedan passionen upphört, och ehuru han af naturen är godhjärtad, uppstiga hos honom bitterhet och den grymma önskningen att blifva sin hustru kvitt. När tillfälligheten då kommer honom till hjälp och hustrun dör, tiger han, och i stället för att göra sin plikt och erkänna sitt barn, låter han Silas Marner uppfostra det. När han sedan en gång som gammal vill återtaga sin dotter, har emellertid Silas intagit hans plats, och Godfrey måste förblifva barnlös.

Dessa några exempel visa, att det icke är omständigheterna, som skapa vårt öde, utan att omständigheterna endast låta det som bor inom oss framträda. Hvarje människas öde beror i så måtto på den riktning hon själf gifver det. Våra gärningar möta och korsa hvarandra, de omspinna oss likasom med ett nät, ur hvilket vi förgäfves streta att blifva fria. George Eliots lifsåskådning står i detta afseende i nära samband med hennes estetik: i sina framställningar af värkligheten afbildar hon noga de minsta drag för att åstadkomma helheten, likaså är det de skenbart små, obetydliga gärningarna och tilldragelserna, som skapa stora olyckor eller ett tragiskt lif.

När Arthur Donnithorne söker sitt eget nöje och sin egen tillfredsställelse, sköflar han icke blott Hettys lif utan förorsakar en mängd hederliga människor sorg och lidanden. Följderna af Titos bedrägerier drabba Baldassarre, Romola, Tessa och en mängd florentinska familjer. Godfrey Cass' hustru dör okänd, och därigenom omgestaltas både Eppies och Silas Marnes lif. Rosamond Vincys älskvärda ytlighet har den sorgligaste invärkan på Lydgates hela framtid och vetenskapliga sträfvanden. Våra handlingar ha sålunda sin betydelse äfven för många andra än oss själfva. Onda eller goda stå våra gärningar där och bära ofta sina förfärliga konsekvenser med sig, icke blott för oss själfva, och våra närmaste, utan de kunna t.o.m. hafva invärkan på för oss alldeles okända personer, likasom stenen slungad i vattnet bryter ytan och bildar ringar, som skönjas länge efter det den själf sjunkit och långt ifrån det ställe där den föll.

Det är vårt släktes solidaritet, som George Eliot sålunda uppställer som en annan stor lag.

Det konservativa grunddraget i George Eliots skaplynne har förut flere gånger framhållits, det är icke omstörtning hon vill utan utveckling. Samhällets bestånd är för henne grundvalen för all utveckling. Individen är blott en del af det stora hela: Hetty försvinner från arrendegården, men lifvet där går sin gång: Maggie och Tom omkomma, men fälten grönska åter kring Floss' stränder, "ty naturen läker de sår hon gifvit — läker dem genom sitt solsken och människornas arbete"; Savonarola dör, men Firenze går en ny tid till möte, och i den nya tiden skola idéerna bryta sig igenom. Samhällets historiska bestånd är den tredje af de stora lagar George Eliot hämtat fram genom sin kritik af lifvet. Hennes naturalism visar här sin motsats till romantiken, som icke hade någon uppfattning af den enskildes samband med det hela. Till detta drag i George Eliots diktning ansluter sig äfven nationalitetsidéen, för hvilken hon finner uttryck i några af sina senare böcker. Savonarola själf kämpar för sitt folk och sin stad och framhåller ock att Romolas plats är bland hennes folk, Fedalma offrar allt för sin stam, och Daniel Deronda upptager idéen om judarnes nationalitet. Äfven häri står George Eliot i samband med sin tid. Nationalitetssträfvandena lågo i luften, panslavismen framträdde i Ryssland, och Italiens enhet hade blifvit ett fullbordadt faktum.

George Eliots vetenskapliga uppfattning om lifvets lagbundenhet blef kombinerad med hennes uppfattning om ett moraliskt och religiöst kraf i lifvet. Själf hade hon ju tidigt genomgått en religiös kris, och vi sågo att det, som föranledde hennes protest mot calvinismen, var det otillfredsställande i dess etiska element. Genom den riktning hennes lif och arbete sedan togo, blef hon så genomträngd af den samtida vetenskapens uppfattning, så medveten om idéernas snabba utveckling i vår tid, att hon ansåg intet religiöst samfunds lära fullt tillfredsställande. Mr. Cross säger, att hon själf erkände den ofantliga betydelse Comtes lära i detta afseende haft för henne, samt att hon icke talade om någon annan författare med större erkänsla för det hon af honom erhållit, men i alla händelser anslöt hon sig endast delvis till Comte. Hon hörde till comtist-samfundet, men man känner icke att hon skulle haft någon beröring med positivistkyrkan.

De moraliska och religiösa kraf George Eliot framhåller, äro pliktuppfyllelse, själfuppoffring, själfförglömmelse och själfförnekelse; människosläktet är en stor enhet, världens moraliska framsteg bero på att människorna lära sig inse konsekvenserna af sina handlingar. Sin ståndpunkt i detta afseende framhåller hon i ett mycket anmärkningsvärdt bref till Lady Ponsonby. I det hon påpekar, huru väl vi alla äro i behof af "stoisk resignation", emedan vi ofta få lida genom våra medmänniskors okunnighet eller egoism, tillägger hon: — "och enligt min tanke kan det icke gifvas något mera bindande skäl än denna uppfattning, för att vi energiskt må bemöda oss om att de, som stå oss närmast, icke skola komma att lida på samma vis genom oss".

I hennes böcker möta vi öfverallt detta moraliska kraf. Silas Marner finner ett innehåll för sitt lif, först när detta återknytes vid andra existenser; Dinah Morris finner lifvets lycka genom att, som Mrs. Poyser säger, "älska sin nästa mer än sig själf"; endast själfförglömmelsen ger Romola kraft att uthärda lifvets pröfningar; Felix Holt påtager sig frivillig fattigdom för att tjäna sin sak och folkets, och först när Ester Lyon frivilligt valt samma lott, kan hon blifva förenad med honom. Dorothea söker själfuppoffringen, och Daniel Deronda blir en inkarnation däraf, i det han säger sig aldrig mera "vilja fika efter lifvets fröjder utan endast lefva för de lidande och sorgsna".

"Vi måste se våra plikter i det som värkligen möter oss på vår väg", — heter det på ett annat ställe i Daniel Deronda. Om vi skola vara lemmar af mänsklighetens stora organism och kunna arbeta för dess stora mål, måste vi göra vår plikt. Det kan hända att vår plikt kommer i konflikt med våra personliga önskningar, men dessa måste då vika för det stora helas kraf. Här sammanlöper George Eliots lära med den moderna vetenskapens altruism.

Till sin allmänna lifsåskådning är George Eliot hvarken pessimist eller optimist. Hon hade själf uppfunnit ordet "meliorist" för att beteckna sin ståndpunkt. Hennes åsikt var att människosläktet kunde förbättras, och att den djupaste lyckan fans i arbete för andra. Man hör henne uttala, att all kunskaps, all vetenskaps, hela lifvets egentliga kärna är att människorna älska hvarandra. — "En större hjälp än all visdom är en enda gnista enkelt mänskligt deltagande, som ej vill öfverge oss", — säger hon i The Mill on the Floss. Men om man icke kan kalla henne pessimist, finnes det likväl något djupt sorgligt i hennes böcker. Det är svårt att säga, hvari detta egentligen består. Jag tror det är känslan af lifvets svårbegriplighet, som bildar denna dunkla fond af sorg. Det är känslan af detta tragiska, som är gemensamt för oss alla: vi kunna alla fara vilse, äfven om vi hafva de bästa afsikter. Huru olika äro icke Hetty, Maggie, Godfrey Cass, Tito, Savonarola, Dorothea och Gwendolen, men hvilken gemensamhet ega de ej i denna punkt? — "Naturen läker de sår hon gifver", — heter det i The Mill on the Floss, — "men ej alla. De upprykta träna bli ej åter rotfästa; de af vattnet genomskurna åsarna förbli gapande. Om det kommer ny växtlighet, äro träna ej de samma som de gamla, och åsarna bära under sin gröna beklädnad märken efter de forna remnorna. För de ögon, som dröjt vid det gamla, gifves det ingen försoning." — Denna sorg för lifvet ohjälpligt med sig till alla dem, hvilka lärt sig älska något, som engång blir ett förflutet, och för denna sorg finnes icke något annat öfrigt, än att såsom antikens folk prisa den människa lycklig, som gudarne låta dö ung.

I George Eliots tidigare arbeten, som ju otvifvelaktigt i konstnärligt hänseende äro hennes bästa, spåras ännu ingen tendens. Att framställa lifvet, sådant det kan gestalta sig äfven för den enklaste människa, är där hennes syfte. Men hennes växande rykte kommer henne att allt mera känna sin ansvarsskyldighet, hon känner sig förpliktad att undervisa och förbättra, det är icke mera nog för henne att gifva de lärdomar, som springa fram ur hvarje äkta konstvärk. Redan i Romola synes den tydliga afsikten. Författarinnan var djupt intresserad af det moraliska problem, som Romolas och Savonarolas personligheter erbjödo. — "Stora, stora fakta hafva här sökt få en röst genom mig", — säger hon i ett bref. Som vi sett, är det etiska elementet af största betydelse för henne, och det är snarare detta än vetenskapen, som föranledt henne till öfvergrepp. Men hvilken tyngd af tendens och filosofi man än kan finna i hennes senare arbeten, så är George Eliot dock, om man betraktar hela hennes diktargärning, främst konstnär, en af de yppersta inom vårt århundrades literatur och af kvinnor säkert den främsta.

Ett af hennes bref till målaren Burne-Jones visar, huru alltomfattande hennes uppfattning af konsten var. — "Det vore trångbröstadt", — säger hon där, — "att tro att en artist endast skall bekymra sig om att bli förstådd af dem, som uppfatta hans konstarts uttrycksmedel och själfva utförandet, konsten är till för alla, som kunna beröras af den. Och jag vill tacksamt erkänna att Eder tafla gör lifvet större och skönare för mig. Jag menar detta historiska lif, i hvilket vår egen lilla personliga lott ofta är likasom den fasta punkt, från hvilken vi kunna blicka oss omkring och hufvudsakligast tillbaka. Kanhända har Edert värk ett skildt sorgset drag — kanhända får man däraf snarare ett starkt intryck af att fruktansvärda yttre makter betvinga oss, än en impuls till hjältemodiga ansträngningar för att uppnå fullkomlighet; men sorgen är så inväfd med ren och upphöjd känsla för allt det, som är fint och vackert på jorden likasom i människans historia, så att den väl icke kan betraktas som ett fel, denna känsla af dagens tunga och hetta, af hvilken äfven Pan blir berörd. Är Ni icke ense med mig i att mycket onödigt blifvit skrifvet om konstens mål? En låg ande skall åstadkomma dålig konst, detta gäller för konsten så väl som för allt öfrigt i lifvet; och en fattig ande skall frambringa det som är tarfligt."

I den mångskiftande gestaltvärld George Eliot skapat, har det ständigt varit det rent mänskliga hon velat framställa. Äfven hos den torre pedanten Casaubon eller den oredlige Bulstrode har hon genom sin sympati och genom djupet af sin analys funnit ut den beröringspunkt, genom hvilken de bilda en del af det hela. Och hvad kvinnorna beträffar, hela denna skara: Dinah, Hetty, Maggie, Eppie, Mrs. Poyser, Romola, Tessa, Fedalma, Armgart, Ester, Dorothea, Mary Garth, Gwendolen och flere andra, så har hon, såsom endast de allra största diktare och af kvinliga sådana endast George Sand, funnit uttryck för de mest skiftande rörelser, de finaste, mest sammansatta nyanser hos den kvinliga naturen. Och en sådan kvinnas vittnesbörd om kvinnorna måste väl tillmätas en djup betydelse.

Det George Eliot skrifvit, har sprungit fram ur hennes eget innersta väsen. — "Hela min själ är med", — säger hon själf om sitt arbete. Betraktar man både hvad hon eftersträfvade och hvad hon uppnådde, kan man väl instämma i Jacobs omdöme: "Romanförfattarens kall har af ingen hållits heligare än af George Eliot."

XVI. THEOPHRASTUS SUCH. SISTA LEFNADSÅR.

De få återstående åren af George Eliots lif tillfogade icke några nya drag till författarpersonligheten, ehuru de medförde stora förändringar i hennes enskilda lif. Lifvet i London blef till följd af hennes ständigt vacklande hälsa i hög grad ansträngande, ju mera hennes rykte tillväxte. Söndagsmottagningarna, som ursprungligen varit afsedda för endast en liten intim krets, hade småningom utvidgat sig, så att man vid dem såg samtidens mest framstående literära och konstnärliga värld. Själf omnämner George Eliot i sina bref nästan aldrig dessa mottagningar, och de hade häller ingen ingripande betydelse för hennes egen utveckling. Mr. Cross har däremot gifvit en intressant bild af dem och uppger som orsak till den utsträckning de togo, att en stor mängd personer, som kände och beundrade den berömda författarinnan, aldrig kunde lära känna henne annanstädes än här, emedan hon aldrig gick i sällskap. Gäster vid dessa söndagsmottagningar voro: de gamla vännerna Dr. och Mrs. Congreve jämte Madame Bodichon, Spencer, Prof. Huxley, Charles Dickens, Turgenieff, Bulwer, Wilkie Collins, författarfamiljen Trollope, Justin McCarthy, Prof. Sully, direktören för National Gallery Frederic Burton, Own Jones, Burne-Jones med fru, John Everett Millais, Robert Browning, Tennyson m.fl. Det var emellertid icke blott celebriteter, som stämde möte där, utan äfven unga människor, som höllo på att arbeta sig fram, funno ett hjärtligt emottagande.

George Eliot var icke någon salongsdam, såsom flertalet franska författarinnor varit. Att föra konversation om en massa olika ämnen intresserade henne icke, därtill tog hon saker och ting alltför allvarligt och djupt. Däremot egde Mr. Lewes i hög grad de egenskaper, som göra sig gällande i en salong. Han var en förträfflig "causeur", hade ett synnerligt fängslande och underhållande sätt att berätta, var ytterst liflig och egde förmågan att sammanföra de olika grupper, som gärna bilda sig i en engelsk salong.

De flesta besökares önskan var dock naturligtvis att få utbyta några ord med George Eliot själf. När dörren till "the drawing-room" öppnades, syntes hon alltid i samma låga länstol vid sidan af kaminen. Hvad som vid första anblicken frapperade i hennes utseende, var det stora hufvudet. Hennes hår, i hvilket numera blandade sig gråa strån, var prydt med en under hakan sammanfäst spets. Hennes gråblå ögon med långa ögonhår uttrykte samma stora känslighet som hennes långa vackert formade händer. Hon skrattade och log på ett behagligt vis, hennes låga, tydliga stämma var utmärkt vacker, när hon sjöng var rösten kontraalt, men hon sjöng eller spelade sällan för flere än en eller par af de allra närmaste vännerna. Hennes sätt att uttrycka sig var ytterst vårdadt, hon fäste stort afseende vid att personer skulle tala korrekt och riktar bland annat i sin sista bok Theophrastus Such sin satir mot dem, som "äflas att vilja tala alla andra språk än vårt modersmål engelskan".

När hon talade, böjde hon sig vanligtvis något framåt för att komma närmare den hon talade med, emedan hon ej tykte om att höja rösten. Ofta var hon då så inne i konversationen, att hon ej märkte någon nykommen gäst, men när hon såg upp och varsnade någon vän, gaf hon honom till välkomsthälsning ett ur hjärtat gående älskvärdt och allvarligt leende. George Eliots samtal var mest underhållande i endast ett fåtal gästers närvaro, hon gaf alltid sitt bästa, där hon visste att gåfvan blef uppskattad. För de närmaste vännerna voro The Priorys dörrar öppna äfven andra dagar i veckan. En afton, när Tennyson här läste upp sin Maud, hade deltagarena i den lilla cirkeln nöjet att se Englands två mest berömda lefvande författare sida vid sida.

Hvad beträffar George Eliots ställning till de moderna kvinnoemancipations-sträfvandena, så omfattade hon städse med varmaste sympati krafvet att kvinnan må tillåtas fritt utveckla alla sina gåfvor samt att gamla orättvisor må bekämpas. Likasom i alla hennes värk utveckling är den genomgående principen, så är det ock naturligt att hon skall yrka på detsamma för kvinnan såsom det väsentligaste, och hon betonar detta redan i sina kritiska uppsatser. När hon betraktar Rosa Bonheurs taflor, höra vi henne utropa: — "Hvilken kraft! Det är på detta sätt kvinnorna borde göra anspråk på sina rättigheter!" — Den så vanliga kvinliga dilettantismen vakte ständigt hennes förtrytelse, och hon fordrar främst af kvinnorna själfva att de må lära känna ansvarsskyldighet. När Girton College för flickor inrättades, omfattade hon planen med största intresse och var en af de första, som lämnade penningebidrag. Äfven hör man henne tala om de förhoppningar hon stälde på Stuart Mills uppträdande i parlamentet till förmån för kvinnorna. Maskulina kvinnor väkte städse hennes ogillande, emedan hon afgjordt förkastade den åsikten att intellektuelt högt begåfvade kvinnor skulle undandraga sig några af de kvinliga plikter, som ålågo dem. Själf ville hon framför allt förblifva kvinna och var stolt öfver sin talang att styra hus och hem.

Någon aktiv del i själfva reformsträfvandena ser man icke att hon skulle tagit, måhända var ock hennes egen undantagsställning i samhället en af orsakerna härtill. Ej häller har hon fört sin penna i akt och mening att kämpa för kvinnans rättigheter, endast i Armgart och Middlemarch kan man upptäcka något spår af att hon velat ställa frågan under debatt. Men allt detta är af oändligt liten betydelse, i bredd med hvad en sådan lifsgärning som hennes betyder för kvinnornas sak. Det gifves väl knapt någon sida af den intellektuella och konstnärliga begåfning, man i allmänhet velat frånkänna kvinnan, som George Eliot icke skulle visat sig besitta.

Man hör George Eliot oupphörligt i sina bref tala såväl om sin egen som om Lewes' vacklande hälsa. Ett botemedel, som de ofta använde var resor, hvilka medförde ett välgörande ombyte af luft. Att uppräkna alla dessa talrika resor till kontinenten eller i hemlandet blefve här för vidlyftigt, några af de större och för hennes arbeten mest betydande resorna hafva redan blifvit omnämda. För att undgå Londonklimatet, som tyktes haft ett mycket skadligt inflytande på deras hälsa, likasom för att komma undan det ansträngande lifvet i den stora staden, köpte George Eliot och Lewes ett landthus i Surrey. Här i Witley, icke långt från Tennysons hem, tyktes de haft för afsikt att bosätta sig under största delen af året, men fingo emellertid där tillbringa endast sommaren och hösten 1877 i lugn och välbefinnande. När de följande sommar återvände, var Lewes redan sjuk, ehuru hans liffulla natur oförskräkt kämpade mot sjukdomen. — "Intet annat än döden kunde släcka denna klara låga", — säger Mr. Cross om honom. På hösten i november flyttade de in till London, Lewes var då allvarsamt sjuk och den 28 november dog han. En af hans sista omsorger hade varit att sända Blackwood manuskriptet till George Eliots sista bok The Impressions of Theophrastus Such.

Under flere veckors tid efter Lewes' död tog George Eliot icke emot någon annan än hans son Charles, hon hvarken skref eller läste några bref, hon tyktes helt och hållet krossad af det tunga slaget. En kort anteckning i dagboken från den 1 januari 1879 lyder: "Här sitta jag och sorgen." — Litet senare tog hon mycket ifrigt i med ordnandet af Lewes' ofullbordade manuskript. Hon uppsköt på en tid utgifvandet af Theophrastus Such, ty blotta tanken på att människorna skulle tro att hon under denna tid kunnat skrifva boken, var henne förhatlig. Till ett varaktigt minne af Lewes, eller som hon säger, "till en fortsättning af hans lif", inrättade hon ett stipendium, hvilket bär namnet "George Henry Lewes' studentship" samt afser att befrämja själfständig fysiologisk forskning, ett ämne som mycket sysselsatt Lewes själf. Detta stipendium utgör omkring 200 £ i året och kan bortgifvas åt såväl manlig som kvinlig studerande.

Småningom begynte George Eliot dock återse några af sina allra närmaste vänner. — "Hon liknar till det yttre en skugga af sitt eget jag", — skrifver hennes trogna vän Madame Bodichon. Men den underbart rika anden tyktes ännu trots all sorg ega lifskraft, ty i samma bref heter det, att "Marian ännu finner lifvet så oändligt intressant". — Bland de få vänner hon först återsåg, var Mr. J.W. Cross. En för mera än tio år sedan knuten vänskap förenade honom, hans mor och systrar med Lewes och George Eliot. Han hade ungefär vid samma tid, som Lewes dog, förlorat sin mor, och sorgen blef nu ett nytt gemensamt föreningsband; som en källa till glädje och tröst för både George Eliot och honom under denna tid omnämner han deras gemensamma studium af hennes favoritförfattare Dante.

I maj 1879 utkom The Impressions of Theophrastus Such. Möjligen kan man spåra något inflytande af La Bruyère i denna hennes sista bok, som framställer åtskilliga sociala förhållanden och genom dem formade typer. Ehuru boken blef väl emottagen, när den kom ut, är den af föga betydelse för kännedomen om författarinnans lifsgärning; filosofen har här undanträngt diktaren och humorn har stelnat till frostig ironi.

Med ingången af år 1880 begynte George Eliot småningom återgå till sina forna vanor och åter samla omkring sig sin gamla umgängeskrets. Samma år öfverraskade hon i allra högsta grad sina vänner och världen genom att den 6 maj ingå äktenskap med Mr. J.W. Cross. Man har sökt förklaringen till detta giftermål med en man, som var omkring trettio år yngre än hon själf, uti det oändliga behof af sympati hon städse erfarit.

Sonja Kovalevsky talar i sin förutnämda uppsats äfven om detta giftermål. Ehuru hon hvarken vill förklara, långt mindre försvara sådana onaturliga förbindelser i allmänhet, säger hon sig dock sanningsenligt böra vidhålla att de båda makarna tyktes så enkelt och lugnt lyckliga. "Man kunde ej hos George Eliot märka minsta anspråk eller bemödande att synas yngre än hon var, och hon liknade i sanning ej ett grand den förälskade kvinna, som ovilkorligt framstår för inbillningen, då det är fråga om ett så illa afpassadt giftermål som hennes. Mr. Cross är en mycket vacker man af ren anglosaxisk typ, vacker figur, frisk färg, ljust kastanjebrunt, något lockigt hår. Ansiktet besjälas af ett par bruna, mycket sympatiska, intelligenta och trofasta ögon. Läpparna äro påfallande fint tecknade. Hela hans personlighet gör intryck af en fin och för det sköna känslig natur, som måhända ej äger gåfvan att förkroppsliga sitt ideal, att gifva det en materiel form, men som dess mer är i stånd att uppskatta denna gåfva hos andra. — — — Hennes man och hon gjorde intryck af två ömma och tillgifna vänner, som hafva samma smak, samma intressen och af hvilka den yngre ofantligt beundrar den äldre."

Omedelbart efter vigseln begåfvo sig makarna Cross på resa till Frankrike, Italien och Tyskland. Efter hemkomsten tillbragte de en tid i Witley men bosatte sig egentligen i Chelsea i London. Den korta tid deras äktenskap varade, upptogs dels af resor, dels var George Eliots hälsa så vacklande att hon skref nästan intet. Den 17 december hade 182 hon sett Aeschylos' Agamemnon uppföras på grekiska af Oxfordstudenter, och dagen därefter besökte hon en af de vanliga lördagskonserterna i St. James Hall. Vid dessa tillfällen hade hon förmodligen förkylt sig, emedan hon insjuknade strax därpå. Den 22 december utandades hon sin sista suck. Hon begrofs på Highgate kyrkogård, vid sidan af Lewes; på hennes kista lästes följande ord af hennes älsklingsskald Dante:

"Det ordets källa,
Hvars klara ström förbredt sig så med makt."

KÄLLOR:

Blackwood's Magazine, 1881, 1883

Blind, Mathilde, George Eliot, Ingram's Eminent Women Series, New edition, London 1888.

Brown, J.C., The Ethics of George Eliot's Works, London 1885.

Brunetière, F., Cours libres de la Sorbonne. Evolution de la poésie lyrique au XIX sicèle, Revue Bleue, 1893.

Brunetière, F., Le roman naturaliste, Paris 1883.

Conrad, H., George Eliot. Ihr Leben und Schaffen, Berlin 1887.

Contemporary Review, 1872.

Cross, J.W., George Eliot's Life as related in her Letters and
Journals, II edition, Edinburgh and London.

Dowden, E., Studies in Literature. London 1878.

Fortnightly Review, 1865, 1876.

Harper's New Monthly Magazine, 1881. Jacobs, J., George Eliot etc;
Essays and Reviews from the Athenaeum, London 1891.

Kaufmann, D., George Eliot and Judaism, 1877.

Macmillan's Magazine, 1877.

Montégut, É., Écrivains modernes de I'Angleterre, 1885.

Nineteenth Century, 1881.

Oliphant (Mrs.), The Victorian Age of English Literature, Leipzig 1893.

Robinet, E., Den positiva filosofien i sammandrag. Öfvers. Stholm 1889.

Roslyn, Guy, George Eliot in Derbyshire, 1876.

Russett, G.W.E., George Eliot, her Genius and Writings, 1882.

Scherer, Edmond, Essays on English Literature. Transl. London 1891.

Taine, H., Le positivisme anglais, Paris 1878.

Westminster Review, 1852-1857, 1878, 1881.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GEORGE ELIOT OCH DEN ENGELSKA NATURALISTISKA ROMANEN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- INNEHÅLL:

- FÖRORD.

- I. BARNDOM OCH FÖRSTA UNGDOM.

- II. FÖRÄNDRADE RELIGIÖSA ÅSIKTER. ÖFVERSÄTTNINGEN AF STRAUSS' LEBEN JESU

- III. FÖRSTA RESA TILL KONTINENTEN. THE WESTMINSTER REVIEW.

- IV. GEORGE HENRY LEWES. RESA TILL TYSKLAND.

- V. ARTIKLAR I THE WESTMINSTER REVIEW.

- VI. SCENES OF CLERICAL LIFE.

- VII. ADAM BEDE.

- VIII. THE MILL ON THE FLOSS.

- IX. SILAS MARNER.

- X. PRIVATLIF OCH PERSONLIGHET.

- XI. ROMOLA.

- XII. THE SPANSIH GYPSY OCH ÖFRIGA ARBETEN I BUNDEN FORM.

- XIII. FELIX HOLT OCH MIDDLEMARCH.

- XIV. DANIEL DERONDA.

- XV. GEORGE ELIOTS NATURALISM OCH DESS FÖRHÅLLANDE TILL DEN SAMTIDA VETENSKAPEN.

- XVI. THEOPHRASTUS SUCH. SISTA LEFNADSÅR.

- KÄLLOR:

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE