Väärään hautaan
Date: 2025-06-24T00:00:00+00:00
Keywords: Short stories; Finnish; Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Väärään hautaan

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Väärään hautaan

Hiljaisia kertomuksia

Author: Lauri Henrik Pohjanpää

Release date: June 24, 2025 [eBook #76375]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1927

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76375

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VÄÄRÄÄN HAUTAAN ***

language: Finnish

VÄÄRÄÄN HAUTAAN

Hiljaisia kertomuksia

Kirj.

LAURI POHJANPÄÄ

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1927.

SISÄLLYS:

I.

Kirkko-Mari.
Ruissäkki.
Suontaan Miinan salaisuus.
Unta.
Risti.

II.

Väärään hautaan.
Viha.
Pääskynen.
Häämatka.
Velvollisuus.

I.

KIRKKO-MARI.

Kirkko väärtejä on paljon, samoin kirkkoherroja. Piispojakin on monta.
Mutta Kirkko-Mareja on vain yksi. Yksi koko Suomessa.

Kirkonmiehet pitävät huolta seurakuntain hengellisestä hyvästä ja muista asioista. Kirkko-Mari on ottanut huolehtiakseen seurakuntansa hengellisestä hyvästä omalla erityisellä tavallaan. Jos sen viran ja tehtävän sanoo yhdellä sanalla, on se uskonpuolustajan virka. Hän on puhtaan opin kilpi, lutherilaisuuden ruumiillistuma. Tehtäväänsä hän hoitaa tunnollisesti kuin se, joka tietää saaneensa kutsumuksensa Meidän Herraltamme.

Kirkko-Mari on arkipäivisin, jos ei ota lukuun paria hänen omituisuuttaan, kuten muutkin ihmiset. Hän ompelee — pitämättä melua itsestään — viikot päästään pitäjän emännille, pienessä punaisessa mökissään jonkin matkan päässä kirkosta. Hänet on nähtävä sunnuntaina, kirkossa, jos tahtoo päästä selville hänen erikoislaadustaan. Hän on aina mukana jumalanpalveluksessa — jos ei ole, on syytä mennä katsomaan tekeekö hän jo kuolemaa.

Kirkko-Mari on aina ensimmäisenä kirkossa. Talviaamuisin, kun suntio yksinään autiossa kirkossa kolistelee kuumuutta hohkaavia kamiinoita ja yskii (samaan tapaan kuin rovasti), tulee Mari äänettömin askelin tallukoissaan pitkin pääkäytävää, suurin, kipein jaloin, huojuen käydessään molemmin puolin. Kesäisin jatkaa hän suoraan sakastiin ja vie kukkia alttarille pantaviksi, kellokukkia, leiniköitä, horsmia. Päästyään penkkiinsä ja siunattuaan — naisten puolella kuorissa, josta hyvin näkee sekä alttarille että saarnatuoliin — suorittaa hän juhlallisen vakavasti alkuvalmistelut: kaivaa alushameen taskusta sankalasit ja nenäliinan, jonka solmuissa on kaksi kymmenpennistä, yksi kumpaankin haaviin, avaa suuren virsikirjan ja alkaa lukea päivän epistolaa ja evankeliumia. Siinä hän istuu mustissaan, pienenä ja pyöreänä, sankalasit nenänykeröllä pienten, vetisten silmien edessä, sormi kirjalla. Hän on ollut hyvälukuinen, mutta silmät tekevät jo kiusaa, jonka takia hän lukee vaivalloisesti. Kirkossa ei vähään aikaa kuulu muuta kuin tulen humina kamiinoissa ja Marin tavaileva lukeminen.

Kirkkoväki saapuu, rovastin pää pistää esiin sakastin ovesta. Kun veisuu alkaa, johtaa Mari sitä naisten puolella selvästi erottuvalla, kimeällä äänellä, omituisin, vanhanaikaisin juoksutuksin. Hän seuraa kirjasta liturgian menoa ja poukahtaa, milloin noustaan, ensimmäisenä pystyyn. Tekstiä luettaessa seuraa hän taas puoliääneen mukana ja niiaa aina Jeesuksen nimen kohdalla.

Saarna on Marin erikoisala. Juuri siihen nähden suorittaa hän erikoiskutsumustaan seurakunnassa — hän ei turhaan osaa postillojaan kannesta kanteen. Seurakunta voi jo Marin selästä päätellä, milloin saarna on oikea-oppinen, milloin ei. Kun saarna nousee lutherilaisuuden vahvalta kalliolta, istuu Mari liikkumattomana, katsellen suoraan eteensä, vain silloin tällöin luoden hyväksyvän silmäyksen pappiin ja nyökäten. Mutta jos saarnassa on jokin epälutherilainen väre, liikehtii Mari levottomasti ja vaivautuneesti. Seurakunnan omain pappien saarnat Mari tuntee ja hyväksyy, vaikkakin alkuaikoina kuuluu olleen joitakin erimielisyyksiä.

Mutta annas, että vieraan papin pää ilmestyy näkyviin saarnatuolin laidan yli! Mari nousee silloin puolikohoksi jo saarnavirren viimeisten sävelten aikana ja keihästää vieraan tutkivalla ja epäluuloisella katseella lasiensa yli. Se katse ei hellitä uhriaan koko saarnan aikana. Jos alku on hyvä, voi se olla vain sokaisua ja loppu sitä pahempi. Sanojen hunajaan voi olla kätkettynä myrkkyä. Mikään ei jää Marilta huomaamatta. Hän tekee johtopäätöksiään jo vieraan pään liikkeistä, ennenkuin tämä on ennättänyt edes suutaan avata. Käsien levottomassa liikehtimisessä saarnatuolin laidalla voi vainuta epälutherilaista, jotakin metodistista, jos ei suorastaan anabaptistista.

Jos vieras saarnamies on liperitön, on Mari kuin hädässä — niitä on alkanutkin liikkua kaikenlaisia liperittömiä. Mari vilkaisee hätäisesti, kuin apua etsien, rovastiin, joka on ilmestynyt kuoriin kuuntelemaan. Hyvä on, että rovasti itsekin kuulee. Tämä saattaa olla sitä viimeistä villitystä. Saarnamies voi olla susi lammasten vaatteissa, joka on tullut raatelemaan laumaa. Hyvinhän se tämä sikseen pudottaa, niinkuin huononlainen pappi. Mutta armonjärjestys on aivan sekaisin ja ummessa. Ja kuulkaas tätäkin: muistaa väärin raamatunlauseet! Ja huitoo kuin riihessä! Kaikenlaisia se rovasti päästääkin saarnatuoliin, että nyt tällaisia liperittömiäkin. Alkaa vanhentua. Vaikka kukapa niitä takaa kaikkia pappejakaan, ovatpahan jo muualla saattaneet saarnata liperinsä naulaan.

Jos saarna Marin mielestä on ollut epälutherilainen, ilmestyy hän jumalanpalveluksen jälkeen sakastiin. Hän seisahtuu ovensuuhun ja niiaa nöyrästi ja syvään, useamman kerran, kunnes hänet huomataan. Rovasti istuu ikkunapöydän ääressä ja puhelee vieraan papin kanssa, jonka päältä suntio paraillaan auttaa pois kappaa. Rovasti huomaa ensiksi Marin ja tulee ystävällisesti kättelemään, Mari ojentaa oman kätensä jäykästi suoraan eteenpäin ja niiaa taas. Samoin tervehtii hän vierasta pappia.

Sopivan hetken tullen kysyy Mari:

— Saisinko luvan kysyä, mitä kirkkoherra ajattelee kasteesta?

Vieras nostaa päätään, vilkaisee Mariin ja sitten rovastiin.

— Tjaa. Sitähän minä äsken koetin selittää.

— Sitä minä vain, että kun täälläkin alkaa liikkua vääriä propheettoja, niin pitäisi sanoa täydellisesti, että tiedettäisiin seistä vastaan. Eikö se ole niin kuin pyhä Lutherus sanoo: upotettaa veteen ja jälleen nousta ylös, merkitsevät kasteen voimaa ja vaikutusta, joka ei ole mikään muu kuin vanhan Adamin kuolettaminen ja sitten uuden ihmisen ylösnouseminen, joita kahta meidän tulee kaiken elinkautemme harjoitella?

— Niinhän se on.

— Ja taas pyhä Lutherus sanoo: sentähden tulee itsekunkin pitää kastetta jokapäiväisenä pukunansa, jossa aina käyköön puettuna, että aina löyttäisiin uskossa ja sen hedelmissä, alati hilliten vanhan ihmisen himot ja kasvaen uudessa ihmisessä.

— Kyllä te olette oikeassa. Parannus on erinomaisen tärkeä asia.

— Minä vain vääräin propheettain tähden.

— Niin niin. Kyllä te olette aivan oikeassa.

Kirkko-Mari kiittää ja niiaa. Hänellä on hyvä mieli poistuessaan. Ei tämän vieraan puolelta sittenkään tainnut vielä vaara uhata seurakuntaa. Mutta vaara oli olemassa, Anti-Kristus liikkeellä. Se saattoi koska tahansa lähettää propheettansa kirkon saarnatuoliin.

Jos on kesä, käy Kirkko-Mari kirkosta tultuaan vielä omaa hautaansa katsomassa. Hän on vuosia sitten lunastanut itselleen hautapaikan kirkon kupeelta, ostanut valmiiksi kiven ja hakkauttanut siihen nimensä ja syntymävuotensa. Keväisin istuttaa hän kummulle kukkia ja käy niitä pitkin kesää kastelemassa. Linnut laulavat, auringonvalo siivilöityy puitten läpi haudalle. Veisuu kirkosta kuuluu sinne selvästi. Siinä on kerran hyvä nukkua.

Kirkko-Mari mennä viuhtoo jo piennarpolkua läpi kukkameren mökilleen. Mökki on pieni ja sievä kuin nukketalo. Peräseinällä, uunin vieressä, on valkoinen ruumiskirstu. Mari nukkuu siinä. Se on sitten sekin niin tuttu, kerran.

Mari panee kirkkokahvin tulelle ja istuutuu sen kiehumista odotellessaan pienen ikkunan ääreen, johon näkyy kirkko ja hautausmaa. Kädet ristissä rinnoilla ja ruumistaan hiljaa huojutellen hän nauttii hiljaisuudesta ja rauhasta. Pyhäpäivän korkein tunnelma keskittyy tähän hetkeen. Mari kertaa mielessään äskeisen saarnan. Se oli sittenkin oikein hyvä saarna. Jumala oli vielä varjellut väärästä opista.

Vähän ajan päästä kantautuu mökin avonaisesta ovesta kahvintuoksun mukana ulos Marin lukeva ääni. Mari pitää vanhaa katekismusta kaukana itsestään ja tavailee sankalasiensa läpi kellastuneilta lehdiltä pieniä, himmentyneitä kirjaimia, tunnustellen oudompia sanoja varovasti joka puolelta kuin särki ongenkoukkua ennenkuin käy kiinni. Näin Mari lukee:

Mi-sä siis sei-soo mei-dän Chris-tilli-sydem-me ja Au-tuu-dem-me?
Vas-taus. Se sei-soo sii-nä, et-tä meil-lä on vah-va tie-to
Ju-ma-las-ta, hä-nen ole-mi-sen-sa ja tahton-sa puo-les-ta, ja
us-kom-me hä-nen päällen-sä, ja pi-däm-me Chris-til-lis-tä ja
Juma-lis-ta Elä-mä-ker-taa mei-dän edes-sämme…

RUISSÄKKI.

Veeri-sepästä ei ihmisillä oikeastaan ollut mitään muuta erikoista sanottavaa, kuin että hänellä oli paha akka, joka häntä hallitsi, ja hyvänsävyisesti, hienokseltaan isotteleva luonnonlaatu — kaksi asianhaaraa, jotka huolimatta edellisen seikan totisesta ankaruudesta jollakin lailla lievensivät toinen toisiaan yleisessä tietoisuudessa.

Että Veerin akka oli paha, sen tiesi koko kylä aina lapsia myöten, jotka hänen vastaantullessaan pinkaisivat pakoon ja aitain yli. Asiasta ei viitsitty edes puhua, se oli niin tuttu, että se oli kadottanut mielenkiintonsa. Jos joku kertoi siitä tuoreen esimerkin, sanottiin vain: »No, tietäähän sen nyt Leenan», ja siihen se jäi. Leenan luonnon näki jo hänen silmistään, jotka mustina kuin saunanräppänä katsoivat mustan huivin räystään varjosta. Hänen pieni, puoleen ja toiseen pälyilevä päänsä muistutti jollakin tavoin aina varuillaan olevan linnun päätä. Koko laihassa, etukumarassa vartalossa oli jotakin vakoilevaa, urkkivaa, salamielistä. Paha hän oli, mitä lienee ollut mustalaisen perua. Ja paha silmä hänellä oli, niin ihmisiin kuin eläimiin, se tiedettiin. Mutta siitä ei ollut hyvä puhua. Veerin-Leenan kieli oli kuin kaksiteräinen miekka.

Veeri itse sensijaan oli hyvänluontoinen niinkuin väkevät miehet usein. Tyyni ja tasainen niin sielultaan kuin ruumiiltaan; ruumiskin — suurine leveine olkapäineen — neliskulmainen kuin mikä ladon ovi. Oikein säälitti, että sillä oli sellainen akka, mutta kaikilla piti olla ristinsä. Veerin isottelu koski oikeastaan vain ammattitaitoa eikä ollut vaarallista, koska kylässä ei ollut toista seppää. »Hm», sanoi Veeri katsellessaan silmiään siristäen vierasta viikatetta, »hm, aika hyvä räätälin tekemäksi, mutta susi sepän työksi, oikein aika susi.» Ja sitten: »No, kyllähän minä tästä vielä sentään kalun teen.» Ja teki myöskin, Veeri ei ollut huono käsistään. »Isottelee kuin Veeri», oli niin vanha sana, ettei oikein tiedetty, koskiko se vain Veeriä vai Veerin isääkin. Asia ei, kuten sanottu, häirinnyt ketään ja kuului ikäänkuin luonnonjärjestykseen niinkuin sekin, että hänen tupatönönsä ja pajapöksänsä siinä kallion kupeella kylän laidassa olivat kallellaan toisiaan kohti, mutta eivät sentään kaatuneet. Ne olivat yrittäneet sitä kaatumista jo Veerin isän aikana, Ahasverus hänkin kirkonkirjoissa. Veereillä oli kiire työn ääreen ja taas työstä ruoan ääreen, siitä ne kai olivat kallellaan.

Veeri takoa kalkutti vuodesta toiseen sepäntyöt kylän joka taloon ja torppaan ja kärsi vuodesta toiseen akkansa mieltä ja kieltä. Joka päivä nousi pajan savutorvesta savu yli kallionnyppylän kaljun päälaen niinkuin kalliovaari itse olisi polttaa tupruutellut, paja siinä sen nenän alla piipunpesänä. Veeri oli silloin pajassaan. Tai kuului tuvasta Leenan yhtämittaista torumista niinkuin räkättirastaan räkätystä — Veeri oli syömässä. Niin kuluivat vuodet ilman että mitään erinomaista tapahtui. Sepän väki piti kiinni köyhästä ja karusta elämästään niinkuin katajat kallion kupeesta; ikää karttui, mutta Veeri ja Leena pysyivät samanlaisina niinkuin paja ja mökkikin ja niiden alla laiha, kivikkoinen perunamaa.

Ja niinkuin Veerin elämä ulkonaisesti oli samaa ainaista kulkua mökistä pajaan ja pajasta mökkiin, niin kiersi hän sisäisestikin — niinkuin sittemmin selvisi — samaa yhtämittaista ympyrää, saman ainoan ajatuksen rataa. Sillä ei ollut mitään tekemistä Leenan ja Leenan riitain kanssa. Tai oli sittenkin. Ulkonainen kiusa oli terveellisenä vastapainona sille sisäisen kiusan paineelle, josta Veeri itsekseen ja kenenkään tietämättä kärsi. Ihminen ei tiedä toisestaan.

Näin oli asia:

Veeri oli köyhinä vuosina, isänsä kuoleman jälkeen, jonkin aikaa rahdin ajossa kylän suurrikkaalla, tilallisella ja kauppiaalla Mustosella ja kuljetti jauhokuormia kaupungista. Kerran, viimeisillä huonoilla kevätkeleillä, hän toi taas kuormaa, joka pahimmoikseen juuttui kiinni kotitörmässä, pajan alla, eikä liikkunut siitä mihinkään. Vanha ruuna vapisi, höyrysi ja puhalteli ja Veeri auttoi takaa leveitten hartiainsa koko voimalla, puskien että silmissä pimeni, mutta ei, kiinni pysyi. Eikä siinä lähellä ollut ketään apuunkaan, äiti oli yksin kotona ja sekin melkein viimeisillään, huonona ja nälkiintyneenä. Olikin ollut puhe, että Veeri pyytää tästä samasta kuormasta säkin itselleen, palkkaansa vastaan. No, samapa se, ajatteli. Veeri, ottaako sen etu- vai takakäteen, ja kevensi kuormaa yhdellä säkillä, jonka vei mökkiin. Ja niin pääsi hän jatkamaan. Oli jo hämärä, kun hän ajoi Mustosen pihaan, mutta piha oli vielä täynnä miehiä ja hevosia ja liikettä ja huutoja, ja Tuomas, makasiinimies, oli makasiinissa täydessä punnitsemispuuhassa. — Kas vain, Veerikös siinä, sanoi Tuomas kynä suussaan, kanna siihen vain, tässä on vähän kiire, nämä olisivat loppuneetkin, se on sitten täysi leiviskä. Veeri kantoi ja näytti voimiaan miehille ja jäi juttelemaan siihen makasiinin seinustalle. Tuomas meni vähän ajan päästä pihan poikki, papereita kädessään. — Selvä on, sanoi hän Veerille, poikkea huomenna sisään, niin kauppias maksaa.

Sinä yönä meni piru Veeriin. Hän kääntelehti vuoteellaan ja mietti Tuomaan sanoja. Olisikohan siltä jäänyt huomaamatta tämä yksi säkki? No, pitää huomauttaa. Niin, taikka mitä siitä huomauttamaan, oma asiansa? Jos huomaa, niin huomaa, sitten maksetaan… Tuota… siinä hötäkässä… tuota, ei tullut sanotuksi, sinäkin, Tuomas, hävisit siitä niin äkkiä… minä siinä niitten poikain kanssa. — Outo — ennen mielessä käymätön ajatus huimasi Veeriä. Hän nousi juomaan. Ulkona paistoi kelmeä kuutamo yli köyhän maiseman, ruissäkki seisoi nurkassa kuin valkea haamu — hui, kuin kuoleman enne. Ei, maksaa se pitää. Mutta toisekseen: mistäs sekin Mustonen, iso rikas, rikastumistaan rikastuu? Keplottelusta, se on varma. Ostaa köyhtyneitten isäntämiesten taloja pilkkahintaan. Ei siinä pienet synnit paina. Ja huonot ajopalkat se pitää, kehtaakin. Mitäs siinä yksi säkki tuntuu, rikkaassa, toista se on meikäläisen… Tuossa äitikin, vilutaudissaan, vällyjensä alla — ikänsä nälkää nähnyt ja nälkään kuolee. Ei, ei sitä makseta, jos ei ole pakko.

Ja niin tapahtui, että Veeri, joka kaiken ikänsä oli ollut rehellinen, istui seuraavana päivänä Mustosen konttorin ovensuutuolilla valmiina puolustamaan säkkiään kuin laillista perintöä, istui ovelana, valppaana ja levottomana, seuraten kulmainsa alta jokaista isäntänsä askelta ja jokaista rypyn nousua ja laskua hänen kasvoillaan. Mustonen käveli hyllyvänä, pehmein askelin keskilattialla ja puhua massutteli kahdella leuallaan ystävällisesti, aavistamatta ollenkaan, mistä siinä taistelua käytiin hänen huoneessaan. Ja kun hän lopuksi tarjosi ryypyn, joka oli korkea suosion merkki, ei hän aavistanut, että taistelu oli lopussa — sillä kertaa. Sillä Veeri teki ryypystä sen aivan oikean johtopäätöksen, että Mustonen oli taas kaupoissaan onnistunut. Suotta olisi maksaa, ajatteli Veeri. Mutta kun hän sitten ulkona näki Tuomaan tulevan makasiinista, kiirehti hän askeleitaan ja pelkäsi vielä maantiellä Tuomaan huutavan jälkeensä: mitenkäs se oli niitten säkkien kanssa, Veeri?

Siitä päivästä ja siitä hetkessä alkoi Veerin pitkä piina. Hän ei mennyt enää ajoon, vaan jäi kotiin sepäntöihin. Aina kun joku kulki tiellä, ensi aikoina, piti kurkistaa mustuneesta ikkunasta kuka se oli. Tuomas saattoi tulla kylältä päin, nimismies kirkolta. Äitikään ei enää niistä jauhoista kostunut eikä noussut siltä sijaltaan. Palatessaan häntä saattamasta köyhäin yhteishautaan ajatteli Veeri poiketa Mustosessa, mutta kiersikin sen sijaan kaukaa. Säkki oli jo syöty puoliväliin eikä rahaakaan sillä kertaa ollut. Niin se taas jäi. Ja kun säkki oli loppunut ja vuosi mennyt, unohtui ilmitulemisen pelko. Mutta rintaan jäi niinkuin toukka kaivamaan tai niinkuin salainen tauti, jokin iljetys, niinkuin olisi astunut sammakon päälle, jokin itseinho, jota vastaan Veeri isottelullaan piti vaistomaisesti puoliaan. Se oli kuin takertunut jonnekin keuhkoihin ja sydämeen, sitä ei saanut pois, vaikka tahtoi. Vielä pari vuosikymmentä tämän jälkeen saattoi Veeri herätä yöllä ja olla näkevinään hämärässä nurkassa Mustosen valkean säkin.

Ja Veeri takoo ja takoo pajassaan ja taistelee itsekseen sisäistä taisteluansa. Olisi se pitänyt maksaa. Pitäisi se vielä maksaa. Mutta aina seurasi tätä ajatusta toinen: mitä sitä enää, vanhaa asiaa. Veeri oli sitäpaitsi, vuosien päästä, keksinyt itselleen puolustuksen, joka aluksi oli häntä oikein hätkähdyttänyt ja vähäksi aikaa antanut rauhan. Hän oli muistanut, että kauppiaan veli, Matti Mustonen, oli kerran jättänyt hänelle maksamatta viiden markan saatavan. Ruissäkki olisi tosin maksanut kaksitoista markkaa, mutta summa oli nyt siis kuitenkin pienempi, ainoastaan seitsemän markkaa. Sukuunpa tulee, ajatteli Veeri. Velka velasta ja pahatyö pahastatyöstä. Oikein hyvältä tuntui aluksi, kun tämä selvisi. Kuitit ollaan. Mutta jonkin ajan päästä ei enää tämäkään lääke auttanut sisäiseen kipuun.

Seuraavana vuonna äidin kuoleman jälkeen oli Leena kulkeutunut, mistä lieneekin, siihen Veerin mökille muiden kerjäläisten matkassa. Säälistä hänet Veeri oikeastaan otti ja tarvitsihan mökkikin vakituista naisihmistä. Vasta liian myöhään huomasi Veeri, että kehräävällä kissalla on kynnetkin. Ja huomasi vihdoin muutakin, mitä eivät muut tienneet: että Leenan pahuus oli oikeastaan jonkinlaista sairautta, hulluutta, joka joskus yltyi raivoksikin. Kuumaan aikaan varsinkin oli Leena vaikea käsiteltävä: voi sattua, että Veerin piti sitoa hänet sänkyyn ja syöttää siihen kuin lasta. Siitä ei ilennyt muille puhua, kun Leena sentään muuten teki hyvin työnsä. Oli kärsittävä, mikä oli pantu kärsittäväksi. Veeristä tuntui myöskin, kuin missäkin asialla ja Leenalla olisi ollut jotakin salaperäistä yhteyttä keskenään, jossakin Isän Jumalan pääkirjoissa, jos sellaisia oli. Ilman edellistä ei olisi ollut jälkimmäistä.

Ja niinhän se olikin, sillä yht'aikaa kirvoittui Veeriltä sekä ulkonainen että sisäinen taakka. Ja varsin merkillisellä tavalla.

Oli kuuma aamupäivä kesäkuussa, vähän ennen heinänteon alkua, kun Tuovilan nuori isäntä kahdella hevosella tuoda rämisytti Veerin törmästä ylös keltapyöräistä ja puna-akselista niittokonettaan, vähän häpeillään siitä, että edelliskesäinen kone oli epäkunnossa ja vielä enemmän siitä, että sitä oli ensin turhaan yritetty korjuuttaa naapurikylän sepällä. Kumpikin asia oli Veerille salaisen ilon aihe. — »Vai niin, vai jo rakkine vikaantui», sanoi hän kumartuen tarkastamaan konetta sankalasit otsalla, »vai niin, että vuosi ja kone nämä kestävät, enemmän se sentään mies niittää kuin yhden kesän. Hm, vai naapurissa käytettiin, taisivat vielä ottaa maksunkin. Maksaa niitten olisi pitänyt, oppipojillaan pilaavat.»

Veeri jäi purkamaan konetta pajan seinustalle, kuumaan aurinkoon. Hän nautti yleensä sanomattomasti tällaisesta tehtävästä, jossa sai auttaa ja korjata tehtaan työtä. Nostaen ja laskien sankalasejaan, välistä maassa ryntäillään ja välistä pystyssä, ruuveja suussaan, hyöri hän joka jänne ja hermo jännittyneenä koneen kimpussa ikäänkuin elävän olennon ja vihollisen, jonka salaperäiset konstit ja koukut hänen oli järjellään selvitettävä voidakseen sen voittaa. Ja hän kyllä voittaisi, siitä hän oli varma.

Tänään sekaantui työn tuottamaan mielihyvään kuitenkin salainen levottomuus, ja Veeri pälyili aina välillä työstään tupaan päin. Leena oli taas aamulla ollut kovin raju ja vaikea, silmissä se musta, pahaenteinen tuli, jonka Veeri niin hyvin tunsi. Se mieliala purkautui tavallisesti astiain kolistelemiseen ja ovien paukkeeseen, mutta tänään se oli jotakin vielä pahempaa: sisältä ei kuulunut mitään. Asiat eivät olleet oikein. Veeriä karmasi selittämätön vaaran aavistus, ja hän tunsi, että hänen pitäisi mennä tupaan katsomaan, mutta jokin salainen mahti pidätti häntä kuitenkin paikoillaan. Tänään tapahtuu jotakin, se on nyt siitä ruissäkistä, mietti Veeri ahdistetussa mielessään kiertäessään konetta ja vääntäessään ruuveja, koputellessaan ja nakutellessaan.

Ja samassa tapahtui jotakin.

Juuri kun Veeri kumartui alaspäin, välähti niinkuin salama ja pamahti niinkuin ukkonen, ja Veerin pään ohi hänen kaatuessaan koneen yli lensi jotakin, joka iskeytyi räiskeellä pajan mustaan seinään. Ja melkein samassa kuului sisältä särkyväin astiain helinää ja niinkuin jokin raskas esine olisi kaatunut. Veeristä tuntui ensi silmänräpäyksenä, että oli tullut kaiken loppu ja että hän kuolee. Hänen päästään vuoti verta. Mutta sitten hän huomasikin, että hän oli satuttanut päänsä koneeseen kaatuessaan. Ja samassa välähti kauhea totuus hänen mieleensä:

— Hyvä Jumala, se ampui, ruokakonttorista, susipanoksella.

Veeri juoksi sisään kuin hengenhädässä.

Leena makasi ruokakonttorin lattialla pitkin pituuttaan, kivääri kädessä. Hän oli saanut halvauksen samana hetkenä, jona oli ampunut.

Vähän ajan päästä kulki Veeri pyhäpuvussaan kylää kohti käydäkseen ilmoittamassa vainajan pappilassa ja mennäkseen sieltä kauppias Mustoselle maksamaan yhden ruissäkin hinnan korkoineen kahdeltakolmatta vuodelta. Hän kulki nopeasti, niin että korkorauta iski tulta polun kiviin.

Päivä paistoi yli kauniin maailman. Leivonen lauloi korkealla tuoksuvan heinäpellon päällä. Veeristä tuntui, kuin hän olisi herännyt pitkästä, pitkästä painajaisunesta.

Oli sittenkin Jumala.

SUONTAAN MIINAN SALAISUUS.

Päivä paistoi, linnut lauloivat ja sirkat sirittivät. Suvinen tuuli oli täynnä apilaan tuoksua. Jostakin kauempaa kuului niittokoneen tasainen käynti, joka sarkojen päissä hetkeksi hiljeni. Jokirannassa paukkui pesukurikka. Lämmin auer, joka värisi kuumuuttaan, leivonen, joka hukkui taivaan sineen, kaikki suven äänet ja näyt ikäänkuin kuuluttivat elämän ja työn iloa.

Mutta Suontaan mökissä teki Miina kuolemaa.

Tänään oli huonommin kuin eilen. Keuhkot huohottivat viimeisillään kuin palkeet ja hengityksen salpasi aika ajoin tukahduttava yskä. Silmien kuumeinen kiilto ja suun seutuihin ilmaantunut kellahtava väri ilmaisi, että sairaan aika oli kohta mitattu.

Ulkona humisivat ja helisivät suviset äänet ja ilman lämpö ja tuoksu ikäänkuin hautasivat mökin alleen siinä jokitörmällä. Mutta mökin ainoa ikkuna, jota puolittain peitti päre kuin kaihi silmää, päästi niukasti suven ihanuutta sisään. Sairas aavisti sen kuitenkin ja kaikki hänen vaistonsa kurottuivat ahneesti sitä kohti niinkuin tuohisessa kasvava annansilmäkin ikkunalla, asumuksen köyhä ylellisyys. Jo joutui armas aika, virren sanat, joita hän monta kertaa oli laulanut, kiersivät aina uudestaan sairaan tajuntaan, mutta hän ei enää kuullut mielessään säveltä, vaikka kuinka koetti. Sävel olisi ikäänkuin lämmittänyt. Sanat ilman säveltä tuntuivat elottomilta ja kuolleilta, niinkuin niistä olisi jo henki lähtenyt. Hän tunsi kuin hädässä, että hän itse oli samalla tavalla irtautumassa elämästä kuin virren sanat ja sävel jo olivat toisistaan irtautuneet.

Hyvä Jumala, se ei saisi vielä tapahtua. Se yksi asia oli vielä tekemättä. Mikä se olikaan? Niin, sehän se oli, nyt hän sen muisti. Kunhan se ei vain unohtuisi, ajatukset pyrkivät niin kummallisesti sekaantumaan. Hän luuli äsken juuri, että hän vielä oli pieni tyttö, ja oli heinässä Rantalan pellolla, missä nyt niittokone surisi. Isä oli viikatemiehenä ja oli niittänyt aamuneljästä; isän kumartuneet hartiat oli niin turvalliset nähdä vieraitten keskellä. Hän tuli vasta kuudelta, kun aurinko oli Vinkerinvuoren päällä, maa tuntui vielä kylmältä jalkoihin. Hänellä oli oma harava, jonka isä oli tehnyt, hän itki, kun ensimmäinen piikki katkesi. Ladon seinustalla käytiin juomassa piimää lekkeristä. Yöt hän nukkui isän selän takana Rantalan aitassa, kattopäreen läpi näki päivännousun, vasta lauantaina mentiin kotimökille.

Miina vääntäytyi vaivalloisesti toiselle kyljelle, voi hyvä Isä sentään, kylläpä ne olivat jo voimat lopussa. Siinä se oli poika, Esko, melkein käden ulottuvilla, nukkui korissa pankolla. Kääntyi kynttelistä toiselle, mutta ei vielä kävellyt, raukka, siinä oli riisi. Sitä se asia koski. Tänään se pitäisi tehdä, huomenna ei ehkä enää jaksaisi. Ja tällaista päivää hän oli kauan odottanut. Kalle oli heinässä Rantalassa, oli hyvä, että Kalle taas sai jotakin työtä… Santra pesi joella pyykkiä, Santra voisi koska hyvänsä tulla takaisin. Nyt se pitäisi tehdä. Kun jaksaisi. Mutta kun niin kummallisesti heikotti. Tuolla olisi vettäkin, korvossa. Kun saisi ensin juodakseen, sitten ehkä jaksaisi. Mutta sinne asti ei päässyt.

Uusi yskänkohtaus heitti Miinan takaisin vuoteelle ja vähäksi aikaa kaikki hämärtyi hänen tietoisuudessaan. Tuntui kuin hänen rintansa päällä olisi ollut raskas paino, joka esti hengittämisen ja tukehdutti hänet. Hän ei saanut sitä pois, vaikka voimainsa takaa ponnisti. Niin, hän olikin hukkunut, hän makasi joen pohjalla selällään keuhkot vettä täynnä ja avoimin silmin. Läpi vihertävän veden hän näki poutaisen taivaan, jolta aurinko paistoi… vesi lainehti hiukan, niin että näytti niinkuin aurinko olisi tanssinut. Sitten alkoi virta kuljettaa häntä, hän tarttui kiinni kaislojen juuriin, mutta ne katkeilivat ja hänen ruumiinsa ajelehti vedessä hiljaa eteenpäin, eteenpäin… Hän ajautui rantaan ja voi taas hengittää. Hän ei ollutkaan kuollut. Hänhän pesi pyykkiä Suojärven rannalla ja tuvassa siinä lähellä, hänen omassa valoisassa kodissaan, nukkui kätkyessä hänen pieni poikansa Kalle. Ovi oli auki sisään, niin että hän saattoi nähdä, koska kätkyt liikahti ja Kalle heräsi. Hän oli ensimmäisiä vuosia naimisissa, nuori ja terve ja elämä oli kuin myötätuulen soutamista. Kun jaksoi tehdä työtä ja oli, kenen edestä tehdä työtä, Kalle. Nyt liikahti kätkyt, suloinen tunne souti läpi ruumiin. Pieni pellavapää kohosi kätkyen laidan yli ja katsoi suurin, kummastunein silmin ympärilleen. Sitten heilahti pyöreä jalka ja sitten toinen lattialle ja lapsi lähti juosta viipottamaan ulos päivänpaisteeseen häntä kohti. »Kuka siellä tulee?… äidin kullanmuru, älä niin kovasti, ettet kaadu, kultaseni.» Hän otti sen syliinsä ja pyyhki hiukset kasvoilta märällä kädellään, Kalle nauroi…

Miina heräsi tajuntaan hiestä märkänä, ruumiissa ja mielessä raukeus. Poissa oli lapsuus ja entisyys, poissa kohta elämäkin. Täällähän hän oli, Kallen mökissä, ja teki kuolemaa, ulkona paistoi suviaurinko. Kalle oli jo täysi mies, niin ne vuodet olivat menneet. Ja tuossa nukkui Kallen poika, Esko.

Nukkukoon, raukka, ajatteli Miina. Eihän sitä voi herättää, sairasta lasta. Ja ehkä se ei oikeastaan ollut niin tarpeellinenkaan, se asia. Ei kai sitä Jumalakaan häneltä niin tingalla vaatinut, kuolevalta ihmiseltä, hän vain kuvitteli. Kun ei ennen tullut tehtyä. Oli paha, ettei tullut, mutta niin se nyt oli. Hänen elämänsä oli jo elettynä ja takanapäin, mitä siihen enää lisätä. Jospa se olikin vain turhan kunnian pyyntöä Jumalan edessä, se ajatus, oman ansion kasaamista. Ja vaikka ei sitäkään, niin eihän hän enää jaksanutkaan, näkihän Jumalakin sen, ettei hän jaksanut. Ja oikeastaan: oliko se sitten varmasti juuri hänen tehtävänsä? Eikö yhtä hyvin Kallen? Tai paremminkin Kallen juuri. Tehköön Kalle sen, tai jos jätti tekemättä, niin vastatkoon tuomiolla. Hän oli omasta puolestaan tehnyt kaikki, mitä piti, puhunut, varoittanut ja itkenyt, sitä ei voisi Kalle kieltää, kun kirjat avataan. Mutta Kalle ei ollut pitänyt kiirettä — se oli lupaillut hänelle kahdenkesken, mutta ei sittenkään tehnyt — ja Santra oli vain nauranut. Ei, ei se voisi olla hänen syntinsä, toisten synti se oli.

Miinasta tuntui taas olo helpommalta. Hän saisi kuolla rauhassa. Ei tarvitsisi enää riitaantua Santrankaan kanssa, siitä se tulisikin sota. Jumala oli ottanut pois taakan hänen sydämeltään. Kylläpä tuntui hyvältä, kun sai olla näin pitkällään eikä tarvinnut ajatella ylösnousua, kohta kun vähän liikahti, oli vaikeampaa. Mutta nyt ei tarvinnut enää liikkua. Tähän hän kuolisi. Näin oli helppo kuolla, Jumala oli hyvä.

Mutta samassa oli Miina seisovinaan taivaan porstuassa, joka oli kaunis kuin kirkko jouluna, mutta paljon suurempi. Raollaan olevasta ovesta hän näki sisään hääsalin ihanuuteen, joka oli tulvillaan valoa. Hän erotti siellä pieniä siipiselkäisiä lapsia, jotka soittivat harpulla ja lauloivat, ja niiden laulu oli aivan kuin virsi: »Jo joutui armas aika…» Miinaa ihmetytti, että ne lauloivat hänen virttään. Hänen piti juuri kysyä jotakin muilta porstuassa seisojilta — siellä oli mustanaan kansaa, joka pyrki sisään — kun joku pääenkeleistä tuli ulos hääsalista ja astui suoraan hänen luokseen. Sen vaatteen valkeus ihan häikäisi silmiä.

— Mitäs se Miina tänne tuli? kysyi pääenkeli.

— Tännehän minä… sopersi Miina pelästyneenä.

— Mihinkäs sinä jätit pojanpoikasi?

— Sen Eskonko?

— Täällä ei tunneta sitä nimeä. Mene takaisin maan päälle ja tule tänne sitten vasta, kun olet tehnyt, mitä sinun piti tehdä.

Näky oli niin kirkas ja selvä, että Miinaa vielä sittenkin peloitti, kun se oli ohi. Mitä kaikkea saikaan ihminen kuollessaan nähdä. Tällaistako oli kuolema? Kuinka ihanalta tuntui jo porstuassa, mitä sitten itse hääsalissa. Jumala sen näkemyksen hänelle lähetti, että hän vielä viime hetkellä tekisi, mitä piti pelastuakseen. Mihin syvyyteen hän olikin syöksymäisillään ja kuinka kiusaaja vielä kuoleman hetkellä saattoi saada ihmisen valtaansa. Valvoa piti viimeiseen asti. Perkeleen kiusaus se oli, kun hän vielä viime hetkellä oli vähällä jättää asian.

Jättää ei sitä saisi, se oli nyt selvä. Jumala sen tahtoi. Ja hän kun oli taistellut ja vaivannut tuntoaan silläkin, että oli muka synti, jos yksinään sen teki, salaa Kallelta ja Santralta, vaikka sitten jälkeenpäin tunnustaisikin. Monesti oli tehnyt mieli — niihin aikoihin, kun Esko syntyi ja jolloin tämä sairauskin tuli — saada puhua asiasta rovastin kanssa. Mutta Santra ei suvainnut pappeja eikä hän sitten itsekään enää päässyt kirkonkylälle. Yksin piti kantaa tämä asia. Sitten oli taas ajatellut, sairauden pitkinä päivinä, että jos se olikin synti, niin hukkukoon hän itse, kunhan poika pelastuu. Mutta tehdyksi se ei tullut. Nyt tuntui hänestä kuin hänen omakin pelastuksensa olisi riippunut siitä, että hän sen teki.

Huono kristitty hän oli ollut: Santraa, miniäänsä, hän oli pelännyt enemmän kuin Jumalaa, Santran pilkkaa ja kovia sanoja. Kuinka monesti hän oli myrtynyt ja katkeroitunut, kun Santra oli tuskaillut hänen pitkää sairauttaan. Kuinka monesti hän oli vielä kiivastunut ja antanut sanan sanasta ja sitten kantanut kaunaa, kun Santra oli kivahtanut jotakin tekopyhyydestä. Ansainnut, ansainnut oli hän sen kuorman, jonka Jumala oli pannut hänen päälleen. Poikaansakaan, Kallea, ei hän ollut saanut Jumalan eteen, maailmassa se vaelsi. Ja taisteliko hän edes itse aina Jumalan edessä — ei, kaukana siitä. Huonoa oli hänen kristillisyytensä, vaikka Jumala sairauden ja sen kaiken muun kautta oli vetänyt häntä puoleensa sulasta rakkaudesta. Liian helpolla hän oli yrittänyt päästä maailman läpi, aitojen yli hän oli pyrkinyt. Sellainen Kristuksen seuraaja hän oli. Silläpä Jumala oli pannut hänen eteensä vielä tämän viimeisenkin asian eikä päästänyt irti vaikka hän yritti pujahtaa. Rakkautta se oli sekin ja armoa. Jumala tarkoitti hyvää, hän haki omaa turmiotaan. Hän oli pyrkinyt ja pyrkinyt asiasta erilleen niinkuin kala katiskasta, lykännyt ja lykännyt sitä, vaikka se oli joka päivä niin mielessä, että jo peloitti, että hän voisi houreissaan sen ilmaista.

»Täällä ei tunneta sitä nimeä», niinhän se pääenkeli sanoi. Suontaan Miina nousi pystyyn nurkkasängystään — mistä hän saikin ne voimat — ja astui kuin unissakulkija ne muutamat askeleet, jotka mökin perältä oli ovelle ja avasi oven. Lämmin suvituuli hyväili kuihtunutta, keltaista poskea. Miina hengitti ahneesti raikasta ilmaa. Tuliko hän vielä terveeksi vai kuoliko hän tähän paikkaan? — niin ihmeellisen hyvältä tuntui. Auringonsäteet kimaltelivat kuin hopea joen pinnalla, heinä heilui pientareella. Että minä sainkin vielä armon nähdä tämän kaiken, ajatteli Miina itsekseen.

Sitten hän joi korvosta ja kaatoi vettä korvattomaan kahvikuppiin. Kuinka paljon juhlallisemmaksi hän oli ensin ajatellut asian, mutta nyt ei ollut aikaa. Sisäinen ääni sanoi, että hänellä oli kiire.

Hän otti pojan pärevasusta syliinsä, hän jaksoi senkin vielä. Poika heräsi ja hymyili hänelle.

— Minä kastan sinut, Esko, nimeen Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen, amen, kuiskasi Miina hätäkasteen sanat vettä valaen. Poika katseli hänen sylistään ihmettelevin silmin.

Miina muisti merkillisen selvästi rukouksetkin päästä päähän — vai joku toinenko se kaiken teki ja hän vain sivusta katseli ja kuunteli? Kun hän oli päässyt Herran siunauksen ameneen, helähti hänen sydämessään kuin suvivirsi soimaan. Nyt hän sen muisti, säveleenkin, mutta lauloiko hän itse vai enkelit taivaasta, sitä hän ei tiennyt. Hänen ympärillään oli yht'äkkiä valoisaa ja ihanaa niinkuin sisällä hääsalissa ja pää taaksepäin taivutettuna ja silmät kiinni hän hymyillen kuunteli jostakin kaikuvaa virttä, johon sekaantui ulkoa tuleva lintujen laulu:

»Nyt niityn kukat korjat ja laiho laaksossa, myös yrttitarhat sorjat, puut lehtiverhossa taas meille muistuttavat hyvyyttä Jumalan, Jonk' kaikki nähdä saavat vuos' vuodelt' ainian.

Taas linnut laulujansa visertää kauniisti, myös eikö Herran kansa Luojaansa kiittäisi? Siis, sielun', Herraa kiitä nyt riemulauluilla. Hän iloittaa ja täyttää meit' armons' lahjoilla.»

Nyt se oli tehty, mitä piti, ajatteli Miina virttä kuunnellessaan. Nyt hän oli valmis lähtemään. Tehköön Santra mitä tahansa, kyllä hän kestää. Huutakoon, kirotkoon, lyököön, sitä parempi, jos hän on arvollinen kärsimään, niinkuin pyhät marttiirat kärsivät.

Samassa tuli Santra porstuaan kolistellen ja pyyhkien kasvojaan esiliinalla. Hän pysähtyi kynnykselle ja sanoi hämmästyksissään, kädet vielä kasvoilla:

— Mitäs taikoja se muori tekee?

Mutta Miina vastasi hiljaisella äänellä kuin jostakin kaukaa:

— Se on nyt, Esko, ristillisesti hätäkastettu.

UNTA.

Nousevan auringon kulta valahtaa läpi raikkaan aamuilman, punertavien honkien lomitse havuneulaiselle harjupolulle, jota myöten vanha rovasti palaa aamukävelyltään havahduttuaan lyhyestä unestaan lintujen ensimmäisiin säveliin. Metsä laulaa ja visertää, kaste kiiltää, vedet päilyvät harjun molemmin puolin. Rovasti kulkee hitaasti ja pysähtyy välillä hengähtämään ja kuuntelemaan. Valkea tukka, yhtä valkea kuin kaulanauha, pursuu harmaan hatun alta, parrattomilla kasvoilla on nuori punerrus, kultasankaisten silmälasien takaa loistaa lapsen kirkas, ihmettelevä katse. Jossakin helähtää aamukello soimaan. »Alatalon kellot», sanoo rovasti itsekseen.

Hän unohtuu seisomaan muurahaispesän ääreen ja seuraa tarkkaavaisena sen heräävää elämää. Pahkuraisella sauvallaan hän auttaa yksinäistä muurahaista, joka vetää kortta perässään pitkin polkua. Muurahainen ei ymmärrä tarkoitusta ja puree äkäisesti kiinni sauvaan. Siitä tulee oikea sota. Rovasti ohjaa suojattiaan pesään päin, muurahainen vetää itsepintaisesti vastakynttä. Mutta rovasti on kärsivällinen eikä hellitä ennen kuin muurahainen kuormineen on turvallisesti keossa. »Niinhän se Jumalakin», sanoo rovasti taas itsekseen ja hymyilee. Hän kääntää polulla sätkyttelevän leppätertun takaisin jaloilleen ja siirtää perhostoukan varovasti tien sivuun. Hänellä on paljon askareita aamuvarhaisella polulla. Vanha rovasti on tullut lapseksi uudelleen. Hän elää taas lapsuuttaan ja nuoruuttaan, nykyhetki käväisee vain hetkittäin ja pikimmältään hänen tajunnassaan.

Hän on tullut harjun päähän, jonka alla, vesien saartamana, lepää pappilanniemi valkoisine päärakennuksineen ja kukkivine omenapuineen. Talossa on vielä hiljaista. Rovasti pysähtyy ja miettii taas. Paikka vaikuttaa tutulta ja ystävälliseltä, mikä se onkaan? Niin, se on totta, sehän on pappila — tuollaiseen pappilaan pitäisi hänen kerran päästä papiksi. Hän tuli vastikään kotimökiltään, soutaen vesien yli, hänellä on asiaa kirkkoherralle. Uskaltaisikohan hän esittää? Kirkkoherra nukkuu vielä, pitää odottaa.

Rovasti menee puutarhaan odottamaan. Hän istuutuu tutulle penkille vanhan koivun alla, pää kepin varassa. Leppälintu laulaa, tuomi tuoksuu, järvenpinta karehtii auringossa. Kuinka kaunista täällä on! Mikä kumma se olikaan tämän kirkkoherran nimi?

Parvekkeen lasiovi helähtää auki, iloisia ääniä kuuluu.

Pari nuorukaista harppaa puolipukeissaan läpi puutarhan uimahuoneelle, jonka alta kohta kuuluu huutoja ja veden loisketta.

— Ketä ne olivatkaan, nämä nuoret herrat? kysyy rovasti palvelustytöltä, joka samassa ilmestyy keittiöstä käsin kasvitarhamaahan.

— Veikko maisteri ja Eero tohtori, vastaa palvelustyttö. Talossa tiedetään ja tunnetaan rovastin kysymykset.

— Niin, tietysti. Joko kirkkoherra on noussut?

— Jo se nousi.

Rovasti muistaa taas asiansa ja lähtee hitaasti kävelemään kanslian rappusia kohti. Vielä ovea avatessaan hän pysähtyy ja miettii. Häntä ujostuttaa ja arveluttaa. Hän on vain tällainen yksinkertainen maalaisnuorukainen, kaukaa salolta, eikä paljon tunne kirkkoherraa. Hän raottaa varovasti, kuin anteeksipyytäen, ovea.

Rovastinapulainen istuu paitahihasillaan pöydän ääressä ja kirjoittaa.

— Huomenta, setä, sanoo hän iloisesti ja nousee. Setä on ollut taas aikaisin liikkeellä. Setä tulee tänne keinutuoliin istumaan.

Sanat jäivät rovastilta huomaamatta. Hän seisoo ovensuussa hämillisenä, hattu kädessä, eikä suostu istumaan. Hänellä olisi vähän asiaa.

— Voisiko kirkkoherra avustaa pienellä lainalla köyhää teologian ylioppilasta? sanoo hän sitten hiljaa ja nöyrästi.

Koettu puute ja hätä on hänen mielessään yhtä todellisena kuin kerran ennen. Hän muistaa mustan pettuleivän kotimökin pöydällä ja odottaa vastausta pelokkaana, pää kumarassa. Jos ei kirkkoherra nyt auta, niin ei kukaan auta.

— Istutaanhan nyt tänne mukavasti ja jutellaan, sanoo apulainen. Hän hyvittelee vanhusta kuin lasta. Hän tietää, että rovastin muistot ovat katkelmallisia ja vaihtuvat nopeasti toisiin.

He puhelevat vanhoista ajoista ja asioista, rovasti kertoo lapsuudestaan. Hän muistaa sen kuin eilisen päivän, eilistä päivää hän ei muista. Joku asiamies tulee kansliaan, kättelee rovastia ja apulaista ja saa papinkirjan. Tuttu toimitus havahduttaa rovastin hetkeksi vanhoista muistoista. Miehen mentyä hän ryhdistäytyy ja kysyy asiallisella äänellä:

— Veljenkö saarnavuoro se on huomenna vai minun?

— Minunhan se.

— Niin taitaa olla. Olisinhan minäkin voinut.

Rovasti ei ole saarnannut enempää kuin muutenkaan hoitanut virkaansa vuosikausiin, mutta unohtaa senkin ja pyrkii usein kirkkoon.

Kerran hän tuli kenenkään huomaamatta alttarille ehtoollista jaettaessa. — Nyt ei ole sedän vuoro, kuiskasi pastori. — Aivan niin, vastasi rovasti ja poistui arvokkaasti.

Aamiaiskello soi. Sisältä ja ulkoa kokoontuu iloisesti puheleva parvi ruokapöytään, keski-ikäisiä ja nuoria, lapsia ja lastenlapsia. Rovasti viihtyy hyvin hälisevässä joukossa ja puhelee ja nauraa lastenlapsille. Toisinaan saa muiden osoittama huomaavaisuus hänet tuntemaan itsensä vieraaksi, hän tulee hämilliseksi ja ujostelee.

— Äiti, kuuluu äkkiä keskellä puheensorinaa pienen lapsenlapsen ääni pöydän alapäästä, saanko minä vielä leipää.

Vanha rovasti vaikenee ja jää miettimään haarukka kädessä. Sitten tulee hän rauhattomaksi, pari suurta kyyneltä valuu pitkin hänen poskiaan. Muutkin vaikenevat.

— Minun on ikävä äitiä. Minä lähden äidin luo, sanoo vanhus sitten.

Aamiaisen jälkeen hän lähtee. Hänet valtaa hiljainen, sisäinen ilo, kun häntä puetaan ja vyötetään villavöillä. Hän kättelee kaikkia. Trillat odottavat portaitten edessä. Hän antaa vielä Piijulle leipää kädestä.

Hän on unohtanut, että hänen äitinsä on kuollut viisikymmentä vuotta sitten. Hän on unohtanut tällä hetkellä kaiken muunkin, vaivat ja vastukset, tuskat ja tappiot. Hän on kiertänyt kierroksensa elämän auringossa ja palannut takaisin. Kaikki on kuin unta. Hän muistaa vain äidin.

Hän ei tiedä, että trillat kierrättävät häntä parin kilometrin ympyrässä ja tuovat takaisin, kun hän ei enää muista lähtönsä aihetta.

Nyt hän on onnellinen. Iloinen loiste lapsensilmissään huiskuttaa hän kädellään hyvästiksi talonväelle, joka on kokoontunut portaille saattamaan. Lastenlapset kirmaavat avaamaan porttia.

Hän huiskuttaa vielä kaukaa koivutieltä. Hän istuu kyyryssä, hattu korvilla, kaulus pystyssä. Mutta hänen mielensä on nuori ja iloinen kuin kiurun taivaan alla, kuin koulupojan, joka oltuaan pitkän talven poissa palaa kesäksi takaisin kaukaiseen, rakkaaseen kotiin.

RISTI.

Erään vainajan papereista.

Olin laskenut kuulotorven takaisin pöytäpuhelimelle. Se, mikä sitten seurasi, tapahtui nopeasti ja rajusti kuin maan vieremä:

Vaimoni kimposi pystyyn pöydän toiselta puolen katsoen minuun kauhu silmissä, kiljaisi, tempaisi Martin syliinsä lattialta ja juoksi keittiöön sulkien pari ovea mennessään. Hän oli muutamasta sanasta ymmärtänyt kaikki. Minä olin samassa alkanut kopeloida auki pöytälaatikkoa — käteni vapisi niin, ettei siitä tahtonut tulla mitään — vedin taskuuni sen, joka siellä oli odottanut juuri tätä hetkeä, syöksyin pystyyn — jotakin helisi lattialle ja särkyi, jokin tuoli kaatui — ja olin samassa ulkona. Ovi kumahti perässäni kiinni kuin olisi elämän ovi sulkeutunut takanani.

Tämä näky palasi mieleeni pitkän ajan päästä kadulla, kun heräsin jälleen tietoisuuteen. Seisoin lyhtypylvään alla. Ilma oli täynnä valkoista sumua. Sähkölampun ympärille heijastuivat huuruiset valorenkaat.

Muistin juosseeni katua ylös ja toista alas, pysähdellen, kuulostellen, en tiennyt kuinka kauan. Olin ottanut auton ja ajanut jonnekin, seisonut jossakin porttikäytävässä ja lähtenyt viekkaasti takaisinpäin. Joku oli pyytänyt minulta tulta paperossiin, olin juossut pakoon. Olin pari kertaa joutunut takaisin kotini portille ja taas laitakaupungille. Minulla oli se mielikuva, että minua ajettiin takaa, minut aiottiin tappaa. Huolimatta järjettömästä pelostani tunsin salaista mielihyvää siitä, että sumu suojeli minua.

Vaikka sydämeni vielä löi kiivaasti, rauhoitti autio poikkikatu ja sähkölampun tyyni loiste minut. Kuuntelin. Kuului vain suurkaupungin etäinen kohina kuin meren pauhu kaukaa. Minua ei ajettu takaa. Vaaraa ei ollut. Pelko putosi kuin taakka sydämeltäni. Elämä tulvi takaisin tajuntaani niin, etten ollut sitä kestää. Sain elää.

Mutta samassa kosketti käteni kylmää asetta taskussa ja muistin jotakin. En saanutkaan elää. Minun piti kuolla. Puhelinkeskustelu virastopäällikön kanssa — kuinka kauan siitä olikaan! — tuomitsi minut kuolemaan.

Olin huomaamattani lähtenyt uudelleen liikkeelle. Kulman takaa aukeni himmein lyhtyrivein uusi katu, joka näytti jatkuvan iäisyyteen asti. Jossakin siellä kaukana, kadun päässä, odotti kuolema, joka veti minua puoleensa kuin kurimus virtaa, tahdoin tai en. En vastustellut. Niin oli paras.

Tunsin olevani kaiken ulkopuolella, kaikki oli yhdentekevää. Seurasin kuin sivultapäin erästä miestä, joka meni kuolemaan.

Tuossa hän meni kadulla laihana, hiukan kumaraisena, suun seudussa hermostunut nykiminen, joka oli ilmestynyt siihen viime aikoina. Hän oli vielä eilen illalla vieraisilla ja tänään päivällä virastossa. Hän oli muka tärkeäkin ratas yhteiskunnan koneistossa. Vähän ajan päästä pamahtaisi jossakin autiossa pihassa laukaus, niin vähän tiesivät ihmiset toisistaan. Toinen mies istuisi pian hänen virastotuolillaan. Vuoden päästä olisi hän unohtunut. Se, että hän oli tehnyt työtä ja ponnistanut, rakastanut naista, josta tuli hänen vaimonsa, ja lapsiaan — kaikki olisi unohtunut kuin harhakuva.

Virastopäällikkö oli soittanut hänelle muutamia tunteja sitten. Joitakin aivan jokapäiväisiä sanoja, erään ilmoituksen, erään käskyn, jota hän ei totellut. Se keskustelu merkitsi hänelle samaa kuin aseen vetäminen vireeseen. Hän oli odottanut sitä syksystä asti öisinkin valvoessaan peläten, että puhelin äkkiä rämähtäisi soimaan. Hän istui kyyryssä pöytänsä ääressä, ase ohimolla — karaisten hermojaan. Se kammotti ensin, mutta tuotti lopuksi melkein nautintoa.

Kuinka kummallista. Se kadulla kulkeva mies yritti vielä — kuin kokeeksi — koko sielunsa voimalla ajatella vaimoaan ja lapsiaan. Koko sielunsa voimalla hän huusi heitä avuksi. Hän huusi kuin erämaassa, kukaan ei vastannut. Ja vielä joitakin aikoja sitten oli vaimon ja lasten kohta hänelle asiassa kaikkein vaikein. Suuren tuskan hetkellä, kerran, sanoi hän vaimolleen: »Kun minä menen pois, vien teidät mukanani, en jätä teitä kärsimään.» Nyt olivat vaimo ja lapset etääntyneet jonnekin kauas, hän oli yksin jäisessä tyhjyydessä. Ei mikään tunne värähtänyt hänessä. Kuolema oli irroittanut hänet jo kaikesta.

Tulin äkkiä vilkasliikkeiseen ja valaistuun kadunkulmaan. Raitiovaunujen kellot kilisivät, autot törähtelivät, bentsiini tuoksui, ihmisiä tuli ja meni, näyteikkunat loistivat. Siinä ei ollut mitään epätavallista. Mutta minussa tapahtui merkillinen muutos. Melu huumasi minut kuin päihtymys. Elämän rytmi lauloi itsensä jokaiseen soluuni. Olin menossa ampumaan itseni, kylmästi, harkitusti — huomasin tietämättäni kulkeneeni pihaa kohti, jota kerran vartavasten olin käynyt katsomassa — ja nyt, yht'äkkiä, jostakin käsittämättömästä syystä, minä tahdoin elää. Elää, häväistynä, poljettuna, vaikka maan matona, ei kuolla! Salattu tarmo, kuin kuuma virta, kohisi suonissani. Käteni puristuivat nyrkkiin. Sisässäni huusi kosto. Sokea viha ja raivo virastopäällikköä kohtaan valtasi minut. »Reviisorit ovat täällä, ja haluavat nähdä kirjoja, ole hyvä ja tule heti tänne», sanoi hän kuin maailman luonnollisimman asian. Ilman värähdystäkään äänessä, vaikka tiesi, mitä se merkitsi. Tiesi yhtä hyvin kuin minä, että kassassa oli vajaus, syksystä asti. Hänen vajauksensa, ei minun! Hän otti — minä vastaan. Otti kylmin ilmein, hieno, harjattu herra, siristäen silmiään sikarinsavun takaa; minun teki mieleni etsiä hänet, lyödä, polkea, tappaa! Mitä merkitsi viheliäinen kuitti, kultakynällä huolimattomasti kirjoitettu, jonka hän voi kieltää! Se ei pelastaisi minulle kunniaa ja virkaa, se ei parantaisi revityltä hermoja ja mennyttä itsetuntoa, se ei lääkitsisi kärsimyksiä ja kyyneleitä. Hyvä Jumala, tapa hänet! — ei ole oikeutta maailmassa.

Ihmiset kääntyivät katsomaan taakseen; olin puhunut ääneen itsekseni.

Minulla oli oikeus elää. Tahdoin elää, velkoa elämältä oikeuttani. Rauhaani, hermojani, särkynyttä perhe-onnea, kaikkea! Kurjin rikollinenkin sai elää, miksen minä? En ollut moraalisesti syyllinen. Olin, en ollut — mitä se oli, ajatukseni sekaantui kummallisesti. Olinko, olinko syyllinen? Sisäinen korkeajännitys laukesi äkkiä — kuoleva tulivuori oli riehunut loppuun. Mitä minä äsken ajattelinkaan? Tartuin päähäni: minkätakia sinä valehtelet itsellesi? sanoin, sinulla ei ole oikeutta elää. Syyt ovat syvemmällä kuin ulkonaisissa olosuhteissa, sinä tiedät sen itse: sinulta puuttuu se sanoin selittämätön, jota et myönnä edes itsellesi, oikea viritys, kuudes aisti, elämisen aisti. Muutoin et olisi joutunut tähän! Et voi elää, olet perikadon partaalla. Näin samassa jotakin kauheaa, jota olin koettanut torjua, joka oli kuin peto väijynyt jossakin alitajunnassa. Näin kopin ristikon ja sen takana harmaat kasvot ja kuolemanväsyneet silmät. Isäni silmät. Isäni kuoli mielisairaalassa.

Mihin pakenisin olentoni rajoista? Se seuraa perässä, jota eniten pelkään, varmana uhristaan: yö keskellä päivää, mielisairaus.

Melkein tajuttomana lähdin taas juoksemaan. Minkätakia, minne, kuinka kauan, en tiennyt. Yht'äkkiä näin kirkon, valaistun kirkon. Kirkot olivat ennen turvapaikkoja.

Ajattelematta, harkitsematta juoksin sisään. Pakoon itseäni, ajatuksiani, kohtaloani.

* * * * *

Onnettomampana ja rikkirevitympänä ei moni ole tullut Meidän Herramme eteen. Tulin kuin takaa-ajettu metsäneläin, joka etsii paikkaa kuollakseen. Istuin ovensuupenkille; näin valot ja ihmiset kuin jostakin kaukaa. Kirkossa oli syvä hiljaisuus. Joku yskähti. Samassa alkoivat urut soida.

En ollut käynyt kirkossa vuosikausiin, mutta virren sävel oli tuttu; muistin kuin unen läpi lapsuudesta, että se oli jokin kärsimysvirsi. Huomasin, että alttari ja saarnatuoli oli mustiin verhottu ja minulle selvisi jotenkuten, että oli pääsiäisviikko.

Virren sävel oli kuin lääkettä mielelleni. Minulla oli hetken aikaa sellainen tunne kuin minut olisi vedetty tulipalosta, tuskat eivät olisi vielä alkaneet, olisin valoisassa ja lämpimässä sairassalissa ystävällisten ihmisten ympäröimänä, minut käärittäisiin johonkin pehmeään ja hyvältätuntuvaan ja minä ottaisin raukeana, kykenemättä jäsentäkään liikauttamaan, palveluksen vastaan. Sitten olin olevinani pieni poika, joka istui kirkossa isänsä vieressä pitäen kiinni isän kädestä. Olin varmasti lapsuudessa elänyt tämän, sama virsi oli soinut. Vaivuin epätodelliseen onnentilaan kuunnellen yhä virttä mielessäni ja huomaamatta, mitä tapahtui. Heräsin siihen, että pappi, minulle outo, vanha ja kumarainen, seisoi saarnatuolissa ja luki väsyneesti ja ilman juhlallisuutta pitkää tekstiä, jonka sanat vierivät ohitseni kuin laineitten yksitoikkoinen loiske. Olin muiden mukana noussut seisomaan. Pappi oli lukenut jo kauan, kun minusta tuntui, että olin jossakin tekstin alkupuolella kuullut sanat: »Ja hän kantoi ristiänsä.» Lukiko hän ne todella, vai olivatko sanat muuten tulleet mieleeni? Ne tulivat kuin näköaistimuksena ja jäivät silmieni eteen kuin loistaen hiljaisella valolla.

Ja hän kantoi ristiänsä, pappi aloitti saarnan juuri näillä sanoilla aivan kuin tietäen, että olin vain ne kuullut. Saarnaa en jaksanut seurata, mutta nuo kuulemani sanat eivät jättäneet minua. Ne loittonivat ja taas lähenivät, ne kulkivat kuin valovirta lävitseni. Ja hän kantoi ristiänsä — se tarkoitti tietysti Vapahtajaa, mutta huomasin äkkiä, että sanat voivat olla minunkin elämäkertani. Kristinusko ei ollut koskaan persoonallisesti koskettanut minua, mutta nyt tunsin hämmästyksekseni, että Jeesuksella Nasaretilaisella, joka kuoli tuhatyhdeksänsataa vuotta sitten sydäntäsärkevän kuoleman, ja minulla oli jotakin yhteistä. Huomio vavahdutti minua omituisesti. Olin kuin juonut jotakin lääkettä, joka vaimensi kivun.

Sanat leijuivat ympärilläni kuin valopilvessä; pilvi läheni taas ja kohotti minut jonnekin, näin elämäni — jokapäiväisen, surullisen — turhan elämän — kuin jostakin korkealta. Näin erään yksityisen tapauksen. Oli yö, punertava yölamppu paloi, valvoin pienen vuoteen ääressä, jossa poikani makasi keuhkokuumeessa — hänkin kärsi — vaimoni oli hetkeksi nukahtanut. Olin ajatellut kuolemanajatuksiani, väsynyt ja turtunut. Mutta kun poikani valitti unissaan, vihloi se kuin puukolla. Poikani, rakas poikani. En voinut tehdä sitä, mitä ajattelin, ennen kuin poikani paranisi.

En ollut silloin ajatellut vaimoani, joka nukkui siinä vieressä ohutta unta herätäkseen pian muuttamaan kääreitä. Nyt vasta näin monien vaivojen jäljet hänen hennoissa piirteissään; olin näkevinäni kuinka kärsimys parhaillaan, hänen itsensä tietämättä, yölampun himmeässä loisteessa, muovaili hänen tytönkasvojaan, piirre piirteeltä, vanhemmiksi, kovemmiksi. Olimme valjastetut saman kohtalon ikeeseen, olin luullut rakastavani häntä, mutta en tuntenut hänen sieluaan. Vasta nyt, kun kuolemanaavistus lepäsi ylitsemme ja olimme vetäytyneet yhteen kuin säikkyneet lapset ukkosilman alla, näin unen läpi hänen sieluunsa: hänkin kärsi, hänkin kantoi ristiään.

Eikä vain hän. Pappi, jonka sanat laahustivat väsyneinä kuin vanhat ihmiset — kuka tietää, minkälaisten vaivojen keskeltä hän on noussut saarnatuoliin? Ja koko seurakunta, joka istuu ääneti ja pää kumarassa, sekin on varmaan tullut tänne tuskansa ajamana niinkuin minä, tuskan, jolla on monta muotoa, mutta joka olemukseltaan on sama: ihmiskohtalo. Kirkko on täynnä sanattomia huokauksia, niiden, jotka nyt istuvat penkeissään, ja ennenistuneitten. Elämä on täynnä ristejä kuin hautausmaa, taaksepäin ja eteenpäin. Kaikilla, joiden silmät aukenevat, on kärsimys. Hän kantoi ristiänsä, se on koko ihmisyyden elämäntarina. Risti on kaiken synteesi.

Mutta risti on kristinuskonkin vertauskuva, se on syntynyt kärsimyksestä. Kärsimys ja kristinusko kuuluvat yhteen. Minne kristinusko tuleekin, se pystyttää ristin ja sanoo: katsokaa, tässä on kristinusko. Merkillinen uskonto, joka houkuttelee luokseen kärsimyksellä.

Minussa liikahti jotakin. Jotakin sanoin selittämätöntä selvisi minulle. Jotakin syntyi, jotakin vapautui. Minun teki yht'äkkiä mieli juosta keskelle kirkkoa ja huutaa kaikille: olen löytänyt sen! En olisi osannut sanoa, mitä se oli ja kuinka sen löysin. Se oli ehkä kristinusko. Se oli totuus.

Minä, joka äsken etsin kuolemaa päästäkseni tuskan taakan alta, en enää tahtonutkaan siitä päästä. Se kuului minulle, sitä ei otettaisi minulta pois. Tai ehkä tähänastinen tuska otettaisiin, mutta ei kärsimystä yleensä. Olin kulkeva kärsimyksestä kärsimykseen. Tahdoin kärsiä ja elää, elää väärin syytettynä ja tuomittuna. Kristinusko, totuus ei hemmotellut, ei luvannut helpotusta. Se lupasi vaivaa ja haavoja, erämaan ja veriset askelen jäljet, taistelijan elämän. Ja kuitenkin kulki henkeni sitä kohti vapautuneena, hurmioituneena, kuin aamunnousua kohti, kädet ojennettuina, siunausta odottaen.

Läpi olemukseni soi kuin kaukaisten urkujen pauhu. Olin herännyt uuteen elämään.

II.

VÄÄRÄÄN HAUTAAN.

Niin se sitten kävi, että Heikki Hiekkanen, antiikkitavarainkauppias, joutui haudatuksi väärään hautaan.

Meitä oli asiaa todistamassa kaikkiaan viisi henkeä, jotka tutustuimme toisiimme vasta hautausmaalla: joku käsityöläinen vaimoineen, joka oli kotoisin Heikin syntymäpitäjästä, takaaja ja kaksi muuta tuttavaa. Muita sukulaisia ei Heikillä ollut paitsi vanha isä, joka — kuten sittemmin kuulin — juuri hautauspäivänä oli kaukaisen salopitäjänsä vaivaistalosta kävellä köpittänyt asemalle elävää Heikkiä vastaan, Heikin oli näet juuri silloin pitänyt käydä ukkoa katsomassa. Viimeisen kaupunkiasuntonsa oli Heikki vuokrannut vasta paria viikkoa aikaisemmin, joten ei vuokrarouvakaan voinut tulla häntä saattamaan, koska ei tiennyt — kuten sanoi — oliko- Heikki »kala vain lintu».

Kun me viisi, jotka tiesimme, ettei Heikki ollut kala eikä lintu, vaan antiikkitavarairn kauppias, saavuimme kaupungin ulkopuolella olevalle hautausmaalle, olikin ruumis erehdyksestä ehditty siunata yhdessä muiden rivihautalaisten kanssa kappelissa. Arkun, jonka kannessa oli nimi väärin kirjoitettuna, löysimme kuin löysimmekin työntövaunuista, eikä meille jäänyt muuta tehtävää kuin seurata Heikin viimeistä alakuloista vaellusta kohti hautausmaan äärimmäistä perukkaa. Kuljimme — tuulisena ja värittömänä tammikuun päivänä — vaunujen perässä äänettöminä ja hiukan noloina, ja saimme perillä nähdä, kuinka ensin Heikin arkku ja sitten kolme muuta, joista yksi valkoinen, katosi syvään yhteishautaan. Muilla ei ollut saattajia. »Lähemmäksi», sanoi hautausmaan vahtimestari ja arkkujen sivut kolisivat yhteen. Hauta peitettiin nopeasti lankuilla; kantomiehillä oli kiire viereiselle rivihaudalle, jonka ääressä saattajat odottelivat paperossit suussa. Vahtimestari selitti meille ystävällisesti, että näiden neljän ruumiin päälle haudataan vielä neljä muuta, siis kahdeksan kaikkiaan samaan hautaan. Heikki joutui siis alariviin, äärimmäiseksi vasemmalta, ja sekä ala- että yläpaikan sijaa jäi osoittamaan haudan päässä oleva merkkipaalu n:o 17, jonka viereen pantiin pari karua seppelettä. Vaihdoimme vielä jonkin sanan keskenämme Heikin kuolemasta, käsityöläiseltä vaikuttava kiitti seurasta, ja niin me erosimme.

Sinne jäi meistä Heikki Hiekkanen, antiikkitavarain kauppias, väärään, vieraaseen hautaan. Vielä muutamia hetkiä ennen kuolemaansa oli hän puhunut, että kun hän kuolee, niin hänet haudataan kotipitäjäänsä, »sukuhautaan», jossa jo äitimuori makaa. Hän oli sen ostanut ja maksanut. Sitten tuli sydänhalvaus ja teki kymmenessä minuutissa lopun näistä kuten monista muistakin unelmista. Vainaja ei jättänyt jälkeensä mitään omaisuutta, joten ne salaperäiset henkilöt, jotka pitävät huolta köyhistä kuolleista, tulivat ja toimittivat tehtävänsä. Viime tingassa saivat tuttavat tiedon hautauspäivästä.

Köyhä, yksinäinen elämä vie köyhään, unohdettuun kuolemaan. Niinhän se on. Ei lopultakaan ollut ihme, että Heikki joutui väärään hautaan. Hänen elämänsä oli, tarkemmin ajatellen, oikeastaan kulkua juuri sitä kohti. Pääasia, ettei Heikki itse saanut sitä tietää. Kuolema armahti häntä ja petti hänet. Jos hän olisi tiennyt, olisi se särkenyt hänen sydämensä. Jos Heikin kanssa joskus olisi tullut puhe hänen hautajaisistaan, olen varma, että hän olisi tiennyt tarkalleen hevosluvun, kuvannut seppelevuoren, puheet, laulun, torvisoiton ja loppujen lopuksi ilmaiset kahvit koko kotipitäjälle rukoushuoneessa. Ja haudalle olisi hän nostanut suuren kiven ja siihen kultaisin kirjaimin kirjoittanut: Tässä lepää antiikkitavarain kauppias Heikki Hiekkanen. Ystävät pystyttivät patsaan.

Mutta mitenkäs olisi Heikki-rukka joutunut oikeaan hautaan, kun hän ei joutunut oikeaan paikkaan elämässäänkään! Liekö joutunut edes oikeaan elämään. Mistä lie eksynytkin juuri tähän elämään, eksynyt niinkuin joskus outo metsälintu eksyy ihmisasunnoille, räpyttelee siipiään aikansa aitan seinällä, jää sitten liikkumattomaksi ja katselee kauhistunein silmin alas lapsiin ja löydetään seuraa vana aamuna kuolleena seinustalta.

Heikki Hiekkanen oli uneksija — runoilija sielultaan ja mieleltään. Itämaisten mattojen ja taiteen mestariteosten olisi pitänyt ympäröidä häntä eikä alastomain hyllyjen ja rikkinäisten huonekalujen. Rakkaus kauniiseen teki hänestä antiikkisten esineitten kauppiaan. Vaikka hänellä olisi ollut vain yksi ainoa vääntynyt, viheliäinen pronssikynttilänjalka varastonaan, kuohahti hänen siveellinen itsetuntonsa, jos hänen kauppaansa herjattiin — sekalaistavarain kaupaksi. Sellainen loukkasi häntä kyyneliin asti. Mitä? — sekalaistavarain kauppias! Sehän on huligaani ja viinan salamyyjä! Antiikkiesineitten kauppa oli pyhää ja ylevää, sekalaiskauppa alhaista ja raakaa.

Niinkuin Heikki karussa ja köyhässä kaupassaan oli väärässä ympäristössä, niin oli — tekisi mieli sanoa — jo hänen sielunsakin tullut väärään ympäristöön joutuessaan nälän kiusaamaan, hieveröiseen ruumiiseen. Hän oli laiha ja näivettynyt; hänen kasvonsa olivat omituisen pitkähköt, jota vaikutusta pystytukka tehosti. Silmät katselivat suurten sankalasien takaa pahasti ristiin, niin että hänen täytyi kääntää päänsä sivulle katsoessaan suoraan eteenpäin. Ei koskaan voinut tietää oikein varmaan, minne hän katsoi. Tai oikeammin: hän katsoi aina kaikkialle, sillä pää liikehti nopeasti ja valppaasti. Juhlallisen liikutuksen ja innostuksen hetkinä se tärisi omituisessa takakenossa kuin hermosairaan pää. Mutta se oli vain hengen ylivaltaa ruumiissa, ei sairautta. Hän kumosi omalta osaltaan loistavasti vanhan säännön: terve sielu terveessä ruumiissa. Kun näki hänen esim. Helsingin valtauksen päivinä seisovan jossakin kadunkulmassa kivääri kädessä — mistä hän lienee sen saanutkin! — pitämässä suurelle väkijoukolle, silmiään siristäen ja pään innostuksesta sivukenossa täristen, esitelmää siitä, montako vankia hän yksittäin lukien oli ottanut, ei voinut olla hyväntahtoisesti hymyilemättä ja panematta merkille, kuinka halpaan ja köyhään majaan sankarin henki hänessä oli ottanut asuntonsa, kotka rastaan pesään. Tai kun hän loistonsa päivinä tuli vastaan kadulla, kiireissään kuten aina, kantaen kaulassaan suurta kullattua taulunkehystä kuin mitäkin voitonseppelettä, ja jo kaukana puhkesi iloiseen hyvänmielennauruun, ei voinut olla huomaamatta, kuinka raudanterveistä ytimistä se nauru lähti. Se oli oikeata jättiläisen naurua, kivijärkäleen naurua, joka peitti pauhuunsa kaiken muun, — ja ihmiset jäivät katseillaan ihmetellen etsimään Goljat-naurajaa.

Se nauru muuttui helposti liikutukseksi ja kyyneliksi. Jos ystävät, joille hän puolestaan oli valmis antamaan silmän päästään, eivät huomanneet häntä, ei hän voinut sitä unohtaa. Jos joku kotipitäjän tuttu mies tuli kaupunkiin eikä käynyt hänen liikkeessään, suri hän sitä enemmän kuin vararikkoa. Kesken iloisen jutun voi jokin seikka sivuta tällaista elämän kylmää tosiasiaa ja silloin oli ilo tiessään. Kaikki huolet ja harmit ja kiittämättömyydet ryntäsivät hänen kimppuunsa yhtä aikaa. Kuinka elämä olikin surullista ja synkkää! Nytkin juuri hän oli saanut maksaa takauksia 40 tuhatta markkaa, yhdessä aikaisempien kanssa kaikkiaan 187 tuhatta 50 penniä. En koskaan päässyt selville, kuinka paljon hän pyöristi ja runoili näitä summia. Sillä hetkellä ne olivat hänelle armottomia tosiasioita ja hänen ilmeessään oli takaa-ajetun metsäneläimen hätää. Nyt kun vielä sattui paraiksi hyvä talonisäntäkin kuolemaan ja rouva kohta velkomaan neljän kuukauden maksamatonta vuokraa! Hänen kohdalleen osuikin pelkkiä onnettomuuksia! Ei, kyllä hän sittenkin myy liikkeensä — ja tällä kohtaa oli säännöllisesti murheen aallonpohja saavutettu, josta hän taas linkoutui ylös. Hei vain! mikäs hänen oikeastaan sittenkään oli ollessa, vapaa mies hän oli kuin taivaan lintu! Hän myy liikkeensä, siinähän se! Saa puhdasta parikymmentä tuhatta taskuunsa, katselee vähän ympärilleen ja alkaa taas. Totisesti hän myy liikkeensä. Ja niin pääsi hän mieliaineeseensa: runoilemaan tulevaisuuden ilmalinnoista, kuinka hyväksi ja ihanaksi kaikki lopulta tulee. Hän oli sillä hetkellä todellinen runoilija, joka loihti tyhjyydestä esiin kukkivia maailmoita. Ennen olivat hänen asiansa oikein hyvin, tulevaisuudessa vielä paremmin, nykyhetkihän se vain kiikasti. Mutta hänhän myy liikkeensä. Näin oli Heikki-parka aina matkalla toisesta paratiisista toiseen paratiisiin.

Sitä toista paratiisia ei koskaan tullut enempää kuin sitä ensimmäistä oli koskaan ollut. Ne olivat vain kuvitteluissa. Tai olihan hänellä, oli taulut, lamput, mahonkisohvat, kirjastot, mutta ne katosivat kuin unennäkö. Mistä ne tulivat ja minne menivät — niin, kuka sen tietää? Mutta kun yhden kaupan ovi ja tarina pantiin lukkoon, oli Heikillä samassa jo toinen. Kuinka hän aina uudestaan pääsi jaloilleen tässä liike-elämänsä ainaisessa myrskyn-pyörteessä, on ikuinen ihme. Sillä hän ei pettänyt ketään. Hän ei pettänyt ketään, hänellä oli lujat siveelliset periaatteet kaikessa. Hän vain runoili rahat itselleen. »Oh», sanoi Heikki ja huitaisi kädellään, »eihän maailmassa ole mitään niin paljon kuin rahaa, saahan sitä rahaa». Sillä kädenhuitaisulla hän aivankuin kutsui miljoonat ilmasta luokseen.

— Ei ole nyt varastossa, olenkin tässä juuri aikonut myydä liikkeeni, selitti Heikki parhaillaan ostajalle, kun poikkesi johonkin hänen monista kaupoistaan. Mutta ensi viikolla tulee, saisinko lähettää? Eikä tämä viimeinen nähtävästi ollut pelkkää puhetta. Tiedustelin kerran huvikseni häneltä jotakin pikkuesinettä ja seurauksena oli, että Heikki viikon ajan soitteli minulle hengästyksissään milloin mistäkin kolkasta kaupunkia, että täällä nyt olisi sellainen. Minun täytyi viimein ostaa lopettaakseni tämän liiketoimen.

— Tässä on tinamalja, josta Kaarle XII on juonut, esittelee Heikki toisella kertaa varastoaan. Tämä sotataulu on kuitenkin paras, minä aionkin pitää sen itse. Se on jonkun hollantilaisen mestarin, en ole vielä saanut selville nimeä. Joku kertoi minulle lukeneensa, missä taistelussa aurinko paistoi juuri tuolla tavalla, mutta en enää muista sitä. Minulle tarjottiin jo tästä — Heikki lähentää suunsa korvaani ja kuiskaa — kaksituhatta markkaa, mutta en myynyt. Heikki parka, hän oli jo aivan unohtanut, että ensi kertaa taulua näyttäessään oli kertonut siitä tarjotun viisikymmentä tuhatta. Ja kun hän siitä huomasi, että taulu on arvokas, nosti hän heti hinnan sataantuhanteen!

Hän on jo taas myymässä uudelle ostajalle.

— Ottakaa vain pois tämä sanakirja! Maksoin siitä kyllä itse sata, mutta myyn viidelläkymmenellä — kaupan pitää käydä ja onhan sitä joskus maksettava oppirahojakin. Kiitos! Ja Heikin valtainen nauru lennättelee taas pölyä vanhoista kirjoista. — Ei, vanhempaa kirjallisuutta ei nyt ole, mutta olen juuri kaupoissa 1642 vuoden raamatusta. Saisinko lähettää lapsille kuvakirjoja kaupanpäällisiksi?

Puhe 1642 vuoden raamatusta on vain sellaista kauppahuoneen arvon kultaamista. Saan joskus myöhemmin tietää, että Heikki kerran oli vähällä saada ostaa kirjan. Se meni kuitenkin sivu suun Turun yliopistolle. Mutta mitä sillä väliä. Hyvään paikkaanpa joutui.

Lapsille lähetetyt kuvakirjat olivat sen sijaan varma tosiasia. Heikki, vanhapoika, on suuri lasten ystävä. Hänellä on aina kylään mennessään taskut täynnä tuliaisia lapsille. Hänen ensimmäinen kauppansa — kirjakauppa kotikylässä — mahtoi mennä nurin juuri sentakia, että hän jakeli koululapsille ilmaiseksi kynät ja kumit, vihkot ja kirjat.

Heikin lyhyttä loiston aikaa oli sen kesän tienoo, jolloin hän palasi ulkomaanmatkalta, Berliinistä, ja tuli käymään kotipitäjäänsä, jossa oli alkanut uransa renkinä. Uudenuutukaisissa vaatteissa, onnellisena ja ylpeänä kuin keisari hän käveli kirkonkylän tomuisilla teillä, kuuman auringon alla, kumartuen puoleen ja kumartuen toiseen jutellessaan lasten kanssa, joita talutti kädestä. Ne olivat jonkun Saksaan muuttaneen suomalaisen lapsia, Heikki oli saanut ne kasvateiksi, kuten kertoi. Mitä asiantuntemuksesta lastenhoidon alalla puuttui, sen korvasi se hellyys ja huolehtivaisuus, jolla Heikki ympäröi suojattinsa, ettei oma äiti paremmin. Vanha, tuttu jättiläisnauru kiiri pitkin raitteja, missä kolmikko liikkui. Heikki kuljetti lapsiaan kylästä kylään ja istui kahvipöydässä, tyttö oikealla ja poika vasemmalla puolen; kumartui oikealle ja sanoi: »Wie?» jonkin ujon kuiskauksen johdosta, kumartui vasemmalle ja kysyi: »Warum?» Lapset eivät osanneet suomea, heillä oli saksalainen äiti; ja iloisen-surullista tässä kasvatussuhteessa oli, ettei Heikinkään puhetaito riittänyt paljon näitä kysymyksiä pitemmälle. Mutta toimeen tultiin ja iloisia oltiin. Ja Heikki kertoi matkastaan ja tulevaisuuden aikeistaan. Jo vain, hän oli ollut Berliinissä. Oli aikonut ostaa Berliinin suurimman antikvariaatin — mitäs, kun tällä Suomen rahalla sai Saksan rahaa niin että älä muuta kuin lapiolla käännä! Nyt olisi hän miljonääri. Kaupanteko jäi, sillä hän oli päättänyt perustaa pianotehtaan Suomeen. Niin juuri. Tänne kotipitäjään. Se käy kuin tanssi. Ja siinä paikassa hän tiedusteli huoneiston valmiiksi, niin että sekin asia on sitten selvä. Isäntä lupasi, hänellä oli ihmistuntemusta. Heikki ei palannut enää myöhemmin asiaan.

Kasvatit näin Heikillä vielä puolta vuotta myöhemmin. Jonakin tuulisena ja räntäsateisena marraskuun päivänä vilahtivat ne ohitseni kaupungissa, kulkien Heikin perässä märkinä ja värisevinä kuin vasta kuoritut kananpojat emonsa jäljessä, ja tuuli pieksi armottomasti niiden ohuita kesävaatteita. Heikki ei ollut vielä huomannut toimittaa niille lämpimämpää päälle. Sittemmin joutuivat lapset takaisin vanhempainsa turviin. Heikki ei onnistunut pitkälti kasvatusisänäkään.

Jo kauan tätä ennen hän oli luopunut oman kodin haaveesta. Se oli Heikille tuskallinen asia, eikä hän siitä mielellään puhunut. Morsian hänellä oli ja häät määrätyt ja pappi tilattu ja tulevaisuus tässäkin asiassa mitä ihanin, aivan Heikin tyyliin. Mutta aivan hänen elämänsä tyyliin piti tässäkin käydä. Morsian piti kaiken varalta keskusteluja yllä myöskin jonkun venäläisen sotamiehen kanssa. Heikki sai sen tietää jonkin kirjelipun välityksellä viime tingassa — romahdus ja tavallista ankarampi romahdus alas kovaan todellisuuteen! Heikki teki erot kuin veitsellä leikaten, eikä senjälkeen katsellut naista.

Kaikkeen muuhun nähden hän oli parantumaton optimisti loppuun saakka. Viikkoa paria ennen kuolemaansa hän kävi minua viimeksi tapaamassa. Vanhentuneena ja nälkiintyneenä hän siinä istui, silmiään omituiseen tapaansa siristäen ja päätään käännellen, itkien ja taas vuoroin nauraa remahdellen. Köyhänä hän siinä istui, mutta mielikuvitukseltaan rikkaana kuin itämaalainen prinssi. Hänen runonäkynsä olivat loistavampia kuin ehkä koskaan ennen. Runoilija hän oli. Itämaisten mattojen ja taiteen mestariteosten olisi pitänyt ympäröidä häntä.

— Kuten sanottu — puheli hän — hän myy liikkeensä. Hänelle on taaskin sattunut vastuksia ja onnettomuuksia. Maksanut äsken takauksia 60 tuhatta, kaikkiaan 400 tuhatta. Kyllä hän olisi muuten selvinnyt ja olisi nyt ilman niitä rikas mies. Mutta mitäs, hän alkaa alusta taas. Hyvinhän Jumala on hänestä aina huolta pitänyt. Ennenhän hänellä oli erinomaisesti asiat. Niinkuin silloinkin, kapinavuonna. Kolme huonetta tavaraa täynnä ja hyvää tavaraa, ei mikään sekalaiskauppa, ja yksityisasunto liikkeen päällä, sekin tavaraa täynnä. Oli nekin aikoja, kapina-ajat! Olenko minä kertonut, kuinka selvisin niistä punakaartilaisista, jotka tulivat liikettä sulkemaan? Hän on sen monesti kertonut, mutta kertoo taas:

— Niin se oli, neljä punakaartilaista tuli liikkeeseen, hampaisiin asti aseissa, minä olin yksin. Yksi niistä, oikea punapaitainen ryöväri, sanoi pankinryöstäjän äänellä: että nyt liike kiinni ja paikalla tai joudut seinää vastaan. Mutta minä (heikko ja hieverä Heikki!) kun kävin sitä rinnuksista kiinni ja sanoin että: oho! ja vähän ravistelin ja heitin ovesta, että ovenpeilit särkyivät, niin jo katsoi muut kummissaan toisiinsa ja lähtivät laputtamaan, että raput kopisi. Ja liike pysyi auki. Niin se oli.

Ja sitten Heikki selittää tulevaisuuden suunnitelmaansa:

Hän on vihdoinkin kyllästynyt olemaan nurkissa ja vuokrahuoneissa. Hän käy tästä vähän ulkomailla, ostaa yhtä ja toista ja perustaa oikean suuren liikkeen, ei tällaista pientä kuin tämä nykyinen, omiin huoneisiin, oman yksityisasunnon yhteyteen. Ajatteli hän niinkin, että ostaisi huvilan kaupungin ulkopuolelta ja tulisi aamulla omalla autolla kaupunkiin. No, saahan sekin olla. Mutta oma kaupunki-asunto pitää olla myöskin. Ja hyvä ja suuri. Hän kokoo sinne vähän vanhoja tauluja ulkomailta, esimerkiksi alankomaalaisia mestareita. Kaiken pitää olla antiikkista. Työhuoneensa hän sisustaa erityisellä huolella. Kirjoja — vanhoja kirjoja — katosta lattiaan, joka seinä täysi. Siellä hän istuu sitten, avoimen englantilaisen takan ääressä, ja lukee vanhoja kirjojaan, ne ovat vuosien varrella käyneet niin rakkaiksi. Ja rahakabinetin hän järjestää, sekin on kerta kaikkiaan yksi hänen heikkouksiansa…

Heikki parka! Hänen kohtalonsa oli kuin kaiken turhuuden ja häviäväisyyden yleisinhimillinen vertauskuva. Kun hän toista viikkoa tämän jälkeen päätti maallisen vaelluksensa, oli hänen käteinen omaisuutensa kymmenen markkaa eikä liike varasto vastannut velkoja. Missä ovat nyt kaikki kauniit ja suuret unelmat? Köyhien rivihaudassa, jonka pääpuolissa on pari karua seppelettä ja merkkipaalu n:o 17.

Ja sekin on väärä hauta.

VIHA.

Talo on joen rannalla. Jokivartta kulkeva maantie on joskus ilkeyksissään halkaissut pihan, survonut asuinrakennuksen ja jonkin tuparöttelön kapealle kaistaleelle tien ja joen väliin; riihi, navetta ja sauna ovat paiskautuneet tien toiselle puolen. Kun ei vaivaisinkaan puu tai pensas suojaa taloa, on sen elämä apposen-alastomana kaiken maailman maantienkulkijain katseitten edessä. Talo on kuin vailla häveliäisyyttä. Että se sairastaa muutakin moraalista rappiota, näkee selvästi. Katto on puoliluhistunut ja huonossa päreessä, kamarien ikkunat on peitetty sanomalehtipapereilla, tuvan ikkunat tuijottavat mustina ja häijyinä, nurkat ja ympäristö työntävät nokkosia ja rikkaruohoa. Talo vaikuttaa kuolleelta ja asumattomalta. Se nuuhottaa tien vieressä kuin kyssäselkä, silmäpuoli kerjäläinen hattu kädessä.

Aivan asumaton ei talo ole. Sen emäntä asuu siinä yksin kuin huuhkaja rotkossaan. Hänellä ei ole kenellekään asiaa eikä kenelläkään hänelle. Hänet näkee joskus seisomassa mustan ikkunan takana tai nostamassa perunoita tien toisella puolen olevasta pellosta, josta hän katsoo ohikulkijoihin vihaisesti kuin haukka. Hän on äkäinen ja kuuro. Kun hän palaa tien yli takaisin tupaan, laahaavat vaaterepaleet hänen perässään maata. Enimmäkseen hän makaa tuvan penkillä ja harmaa tukka, joka ennen on ollut punainen, riippuu takkuisena penkin laidan yli.

Hänellä on joskus apuna pieni piikalikka tai paimenpoika, mutta ne eivät kauan pysy. Eikä niillä ole mitään tehtävää enempää kuin emännälläkään. Emäntä tekee vain sen mihin nälkä pakottaa. Hänellä on yksi ainoa työ ja se menestyy sitä paremmin, mitä vähemmän hän tekee: talon hävittäminen. Rakennukset ja pellot saavat rappeutua, kunhan vain hänen aikansa jotenkuten kestävät. Sitten saa kaikki ratketa ja sortua, virta niellä talon maineen ja mantuineen.

Toistakymmentä vuotta sitten eli ja hengitti talossa toinenkin: ihmisarka ja peloteltu tytär. Suursodan aikuisen venäläismajoituksen aikana narrasi hänet, tuskin rippikoulunsa käyneen, joku venäläinen sotamies. Ilmeettömin, kalpein kasvoin, äidiksi tulemaisillaan, seisoi kaitarintainen Heta vihillä hölmönnäköisen sotamiehensä kanssa rovastin kansliassa. Emäntä ei tullut pappilaan ja nauroi portailtaan kylmää ja kovaa naurua, kun nuori pari kuin kaksi rangaistua lasta lähti ajamaan, märkää kevätlunta tuhuttaessa, kohti vallankumouksen Venäjää. Laivan, jossa he matkustivat, sanotaan hukkuneen Suomenlahdella. Missään tapauksessa ei heistä sen jälkeen ole kuulunut mitään.

Hetan olosuhteissa vihkipallilla kertautuivat hänen isoäitinsä vastaavat olosuhteet. Isoäiti oli aikoinaan samassa tilassa vihillä tämän saman talon silloisen nuoren isännän kanssa ja joutui melkein kohta pappilasta päästyään lapsivuoteeseen, josta ei enää noussut. Tytär Kirsti, tämä nykyinen emäntä, jäi elämään. Isäntä meni jonkin ajan kuluttua uusiin naimisiin ja kun emäntä, rikkaan talon tytär, ei voinut sietää silmissään punapäistä Kirstiä, karjapiian tytärtä, tarkoitettiin Kirsti äitivainajansa kotiin, kurjaan metsätölliin. Tämä karkoitus määräsi peruuttamattomasti Kirstin elämänsuunnan. Töllin muija, Kirstin äidinäiti, oikea noita-akka ulkonäöltäänkin, kasvatti tietoisesti lapsesta vihansa välikappaletta. Hän ruokki häntä vihalla ja juotti häntä vihalla. Hän ei väsynyt selittämästä lapselle tämän kärsimää vääryyttä ja vertailemasta talon ja töllin olosuhteita. Kun töllistä jotakin puuttui, niinkuin aina puuttui, sanoi hän: »Kotonas kyllä on, mutta piian kakaralle ei anneta.» Kirsti sai jonkinlaista muonaa talosta käsin ja kävi siellä iltaisin maidolla. Näillä matkoilla hän oppi varastelemaan talosta, mutta oli liian ovela joutuakseen kiinni. Kaikki sen kuitenkin tiesivät, hän sai pitää hyvänään varkaan nimen ja häntä syrjittiin entistä enemmän. Ovia kierrettiin mielenosoituksellisesti lukkoon hänen tullessaan. Kirsti vain paatui. Hän sai nähdä sisarpuoliensa ylenevän talossa, mutta he olivat toisillensa enemmän kuin vieraat. Juopa suureni, viha kasvoi. Kirstin viha oli yhtä punainen kuin hänen tukkansa.

Vuosien päästä, kun sisarpuolet jo kävivät kursseja ja kouluja, näki Kirsti joskus kesäisin puoliavointen ovien läpi, kuinka talon nuoriso piti suuria vieraskutsuja. Kirsti kuuli soiton ja hypyn ja katkeruus terästi vihaa hänen sydämessään. Joku sisarista tuli valkoisissaan, korkeakantaisin kengin, tanssin huume poskillaan asialle tupaan, mutta ei katsonut Kirstiin. Kirsti seisoi ovensuussa risoissaan, paljain, likaisin jaloin, rumana ja pisamaisena. Kun hän hammasta purren tuli takaisin tölliinsä, massutteli akka hampaattomin leuoin loukostaan: »Kaikki on sinun, fortepiaanot ja muut, mutta piian kakaralle ei anneta.»

Tapahtui sitten kuitenkin se ihme, että hänelle ne annettiin. Isäntä kuoli. Mutta ennenkuin hän viimeistä kertaa haukkoi henkeään, oli hän korjannut tekemänsä vääryyden uudella vääryydellä ja tehnyt Kirstin yksinperijäkseen. Tapahtuiko se yksinomaan Kirstin sovittamisen halusta vaiko myöskin — niinkuin arveltiin — kiusaksi korskeille nuoremmille tyttärille, jää selvittämättä. Seuraus vain oli, että pianon kansi kierrettiin kiinni, romaanit ja niiden lukijat hävisivät huvimajasta joen rannalta. Kirsti palasi ryysyisenä takaisin isäinsä taloon, noin neljännesvuosisataisen maanpakonsa jälkeen. Hän oli tällöin lähes kolmikymmenvuotias. Hänen punainen tukkansa hulmahti läpi autioitten huoneitten kuin äänetön, katkera nauru.

Jos isäntä oli tahtonut sovittaa jotakin, oli se liian myöhäistä. Kirstillä, uudella emännällä, oli alusta alkaen selvillä toimintasuunnitelmansa: hävittäminen. Hän kosti talolle, kun hän ei voinut kostaa kenellekään ihmiselle. Äidinäidin kylvö tuleentui.

Niinpä, jos tultiin kertomaan, että naapurin lehmät olivat kaataneet huonon aidan ja tulleet hänen kauraansa, hän vain nauroi. Tai jos lennätettiin sanaa, että tuli on irti takametsissä ja uhkaa hänenkin metsäsarkaansa, huiskautti hän vain kättään: onhan siellä puita palaakin! Hän ei korjannut mitään vaurioita, pannut mitään aitoja, kaivuuttanut mitään ojia. Talon voima ja rikkaus, peltojen ydin ja mehu, miespolvien aikana koottu, vuoti kuiviin yksien käsien läpi.

Hän nai jostakin kauempaa miehen, itseään nuoremman, joka sekin oli kuin emännän päätarkoitusta silmälläpitäen valittu: mies oli pehmeä, saamaton ja kohelo eikä juurtunut taloon eikä seutuun. Hän oli vaimonsa mies, ei muuta. Talon ilma oli kuin kyllästetty vihalla — sitä hengittääkseen tarvittiin rautaiset keuhkot. Mies oli toista lajia ja kuoli pian pois. Heta oli ainoa lapsi avioliitosta.

Hetan ilmestymisen jälkeen oli talon hengessä jonkin vuoden ajan eräänlaista epäselvyyttä ja suunnitelman puutetta. Jonakin vuonna lisättiin palvelusväkeä ja karjaa ja peltoja kunnostettiin, mutta sitten meni taas kaikki entiselleen: äitiys ja viha taistelivat keskenään. Emäntä huomasi, että Heta tuli isäänsä ja oli jätettävä laskuissa huomioonottamatta. Hän oli ajanut tyttären sydämestään jo kauan sitä ennen, kun tytär sotamiehineen lähti hevosluuskalla ajaa köryyttämään Venäjää kohti. Ja sen jälkeen rappeutumisen vauhti vain kiihtyi: toiset perilliset eivät ainakaan saisi hyötyä.

Niin elää vanhentunut ja harmaantunut emäntä, vuosi vuodelta yhä kuurompana ja äkäisempänä, ypöyksin rappeutuvassa talossaan, sulkeutuneena vihaansa kuin linnaan. Talot ja tuvat, niityt ja pellot, kaikki hengittävät vihaa. Viha myrkyttää kaikki, viljan ruumeniksi, leivät homeisiksi.

Joskus avaa emäntä oven vierashuoneisiin, joiden huonekaluja hän, vihansa kummallisessa epäloogillisuudessa, säilyttää huolellisesti entisellään, sanomalehtipapereihin käärittyinä. Hän pysähtyy keskelle huonetta ja sanoo kovaa itsekseen: »Saipas piian kakara tämän kaiken, sai kuin saikin.» Ja naurahtaa. Joskus hän, mielensä sekaannuksessa, varastaa jotakin sisähuoneista ja kätkee kavalasti ulos.

Talo sortuu pian hänen ylitseen. Viha kuristaa hänet kohta hengiltä. Joskus kesäiltoina, kun päivänlasku palaa metsän takana kuin kaukainen tulipalo ja ympärillä on kaamean-hiljaista, ääntelee talossa oudon enteilevästi. Putoamaisillaan oleva kaivonvintti vingahtaa surkeasti. Katto rasahtaa pahasti kuin luhistuakseen. Hiiri jäytää jäytämistään seinähirressä.

Vai onko se kuolema, joka jäytää vihan kuristamaa, onnetonta ihmissydäntä?

PÄÄSKYNEN

Vanha neiti von Düben istui pianon ääressä ja säesti ja nuori Rinaldini seisoi hänen takanaan ja lauloi — niinkuin oli laulanut joka ilta kesän aikana. Tänään oli viimeinen ilta.

Oli jo elokuu ja salissa oli hämärä, vain pianokynttilät paloivat. Niiden valo lankesi suoraan neiti von Dübenin harmaille hiuksille ja puoliksi suljetuille silmille. Kun neiti von Düben joskus käänsi päätään, näki hän seinältä kuin harson läpi isoisänsä, Svean hovioikeuden presidentin, ankarat piirteet ja kuvan kohdalla Rinaldinin omituisesti suurentuneen varjokuvan, jonka pää liikkui nuorekkaan vilkkaasti. Näytti kuin kuva ja varjo olisivat väitelleet keskenään tai paremminkin kuin kuva olisi istunut tuomitsemassa ja varjo sen edessä olisi selittänyt ja puolustautunut. Ja syytä oli kummallakin menettelyynsä.

Tämä oli ihmeellistä. Mistä hän oli tullut ja kuka hän oli, joka lauloi Dübenien vanhassa salissa? Esi-isät eivät ilmeisesti häntä hyväksyneet. Mutta se ei tuntunut laulajaa vähääkään huolestuttavan.

Rinaldini lauloi miltei herkeämättä, siirtyen nopeasti laulusta toiseen, tunnelmasta tunnelmaan. Neiti von Düben muisti, kuinka hän alkukesän ensimmäisinä valoisina iltoina oli hämmästynyt ja melkein pelästynyt tätä luonnonilmiötä ja kuinka hänen kaikki aistimensa olivat kieltäytyneet seuraamasta laulun meteori-rataa — hän ei jaksanut. Sitten oli hän vähitellen tottunut ja nyt tunsi neiti von Düben, että hän vain näin eli — koko elämä soi ja humisi hänen sormiensa alla.

Mistä oli Rinaldini, tuo ihmeellinen luonnonlapsi, saanut kaiken yltäkylläisen rikkautensa? Nyt hän lauloi kaipauksesta ja tuntui, kuin kaikki täyttymätön kaipuu maailman alusta asti olisi nyyhkyttänyt hänen laulussaan. Mitä oli hän surrut ja kaivannut, Rinaldini, joka eli mitä täydellisimmin nykyhetkessä?

Lapsi hän oli. Hiomaton jalokivi. Kulki talossa ympäri kuin kotonaan, katsellen ja ihaillen kaikkea. Eräs tuokiokuva vilahti neiti von Dübenin mieleen ja hänen täytyi hymyillä: nuori ja vanha Rinaldini olivat ensimmäistä kertaa kahvilla ruokasalissa. Kun hän hetkeksi kääntyi selin, näki hän peilistä, kuinka nuori Rinaldini sulloi pöydältä sokeria taskuunsa minkä ennätti. Hän kääntyi nopeasti ympäri: ukko näytti onnettomalta, mutta pahantekijällä oli kasvoillaan niin vilpitön ja hurskas ilme, että neiti von Düben olisi voinut vannoa erehtyneensä. Eikä nuoreen Rinaldiniin kuitenkaan voinut suuttua. Ei silloinkaan, kun neiti von Düben kerran hänkin yritti laulaa ja Rinaldini nauroi hänelle vasten kasvoja, mutta muuttui hetikohta katuvaiseksi syntiseksi, kun huomasi loukanneensa.

Rinaldini lauloi ja neiti von Düben säesti ilman nuotteja. Rinaldini ei ollut saanut mitään koulutusta, mutta lauloi väärentämättömästä vaistosta kuin taivaan lintu — hän omisti jokaisen kuulemansa sävelen niinkuin kukka juo kasteen. Säestys oli hillitympää, mutta herkkää ja ymmärtävää ja ikäänkuin kaukaa ihailevaa.

Kas niin! Laulu muutti taas sävyä ja värisi nyt muistojen onnenkylläistä iloa. Juuri noin — tuo juuri oli ominaista Rinaldinille, tuo pääskynnopea lento kaipauksen syvästä iltahämärästä riemun aurinkoisiin korkeuksiin. Rinaldini muistutti todella jollakin tavoin pääskystä, siroa, salamannopeata ja säteileväniloista pääskystä. Ja pääskysestä heidän tuttavuutensa oli alkanutkin.

Neiti von Düben säesti muistojen laulua ja menneen kesän päivät kulkivat saattona hänen silmiensä ohi.

Hän näki sen taas edessään, pienen, kylmästä tupertuneen pääskysen, takatalven hangella ikkunan alla — pää syvällä niskahöyhenissä ja sininen selkä loistaen valkoista lunta vastaan. Ja sen ääressä italialaiset, jotka olivat huomanneet pääskysen yhtä aikaa, nekin sinisissä puvuissa, kummallakin selässään kipsikuvakori. Vanhempi kumaraharteisena ja harmaana, pensasmaisin kulmakarvoin, nuorempi tyttömäisen solakkana, tummana ja verevänä. Vanhempi aikoi mennä ohi, mutta nuorempi pysähtyi ja huudahti jotakin, nosti pääskysen maasta, hyväili sitä kädellään ja painoi poskeaan vastaan.

Ja sitten seisoivat miehet keittiössä — Mari oli mennyt pyytämään pääskystä niiltä, mutta jostakin syystä tulivat ne itsekin. Nuori Rinaldini oli pysähtynyt keskelle lattiaa ja puuhaili pääskysen kanssa kuin lapsi: puheli ja leperteli sille, piti sitä käsiensä välissä ja hengitti sen untuviin — hänellä oli avoin pojan otsa, raikas suu ja valkoiset hampaat. Ja silmissä tuhansia auringonsäteitä, hän oli tuskin kahdenkymmenen vuotias. Ukko osasi vähän ruotsia. He olivat tulleet aamulla Tukholman-laivalla, »poika» oli ensimmäisen kerran mukana eikä ukkokaan ollut ennen käynyt Suomessa näin pitkällä.

Siitä se alkoi. Pääskynen virkosi, lenteli sen päivän äänettömänä pitkin katonrajaa ja teki hyökkäyksiä ikkunaa vastaan, pääsi seuraavana aamuna vahingossa ulos ja katosi sille tielleen.

Mutta italialaiset soittivat päivällä pääportaan kelloa ja ukko, jota nuorempi työnsi esiin, selitti hämillään heidän tulleen kysymään pääskysen vointia ja sitäpaitsi, lisäsi hän kiireesti, heillä oli kuolemattomien italialaisten mestarien töitä erinomaisina jäljennöksinä. Neiti von Düben hymyili jäljennösten erinomaisuudelle, osti kuitenkin yhden ja lähetti ullakolle. Seuraavana päivänä tuli nuorempi kiireissään ja yksin ja hänellä oli vielä erinomaisempi jäljennös, jota tarjosi lahjaksi, ja loukkautui syvästi, kun sitä ei tahdottu ottaa. Silloin neiti von Düben kyllästyi ja kielsi palvelijoita enää päästämästä miehiä sisään. Nämä katosivat viikoksi, mutta sitten laski Mari hyvyydessään heidät taas keittiöön lämmittelemään. Silloin jatkui vielä kylmää eikä italialaisilla ollut mitään oikeata asuntoa. No, piharakennuksessa oli tyhjä huone, saivathan he asua sielläkin, raukat.

Neiti von Düben olisi varmaan unohtanut koko asian, sedän ja veljenpojan, ellei sitten eräänä kesäiltana sivurakennuksesta olisi kuulunut laulu, heleä ja lämmin tenori, joka tuli avoimesta ikkunasta sireenien tuoksun mukana, ja jollaista hän ei ollut koskaan ennen kuullut. Ja niin ilta illan perästä. Hän istui uutimien takana ja taisteli ylpeyttään vastaan. Lopuksi kutsui hän miehet sisään. Vanhempi jäi pian pois, mutta nuori Rinaldini tuli joka ilta. — Tänään oli viimeinen ilta…

Hän oli kauan luullut ihailleensa vain laulua. Mistä saakka siinä oli muuta, sitä hän ei tiennyt. Mutta siinä oli muuta. Svean hovioikeuden presidentti ei suotta näyttänyt niin ankaralta. Dübenien viimeisen jälkeläisen sydän uhmasi vanhuutta ja kapinoi vuosien taakkaa vastaan. Se oli herännyt uudelleen elämään niinkuin sireenit takatalven jälkeen. Vaikka hän oli lähes kuudenkymmenen vuotias.

Se oli hullua. Mutta sitä ei voinut auttaa. Hän oli jo taistellut taistelunsa, hiljaisina öinä. Ylpeytensä, kaikki perityt käsityksensä hän oli jo uhrannut. Ihmisten puheista hän ei välittänyt. Sydän, ikuisesti nuori, huusi ja vaati hänessä oikeuksiaan. Huomenna piti Rinaldinien lähteä, tänään täytyi ratkaisun tapahtua. Mutta tiesikö ja aavistiko hän mitään, se siunattu lapsi, joka lauloi hänen takanaan? Mitä hän sanoisi? Naurakoon, polkekoon jalkoihinsa. Ratkaisun täytyi tapahtua.

Rinaldini lopetti ja viimeinen sävel häipyi jonnekin korkealle kuin taivaan sineen. Neiti von Dübenin valkeat kädet vapisivat hänen lyödessään loppuakordeja. Hän kääntyi äkkiä ympäri.

Rinaldini hymyili hänelle ja työnsi taaksepäin otsalle valuneita kiharoita.

— Rinaldini, älkää lähtekö pois…

Nuorukainen hämmästyi, mutta selvisi pian. Hän nauroi iloisesti ja teki kuvaavan liikkeen kädellään.

— Ah, minä mennä, tulla.

— Älkää lähtekö ollenkaan — jääkää tänne… minun luokseni.

Rinaldini ei näyttänyt ymmärtävän.

— Tätä minä tarkoitan, sanoi neiti Düben äkillisestä mieleenjohtumasta ja alkoi soittaa erästä Rinaldinin rakkaudenlaulua. Hän tunsi, kuinka hänen verensä kohisi. Hän soitti kuin siitä olisi riippunut hänen iankaikkinen autuutensa. Näin hän ei ollut koskaan ennen soittanut. Toisen täytyi ymmärtää.

Kun hän oli lopettanut, ei hän kohta uskaltanut katsoa taakseen.
Salissa oli hiljaisuus, vain kynttilät hulmahtelivat.

Ja kun neiti von Düben viimein kääntyi, oli Rinaldinin pää painunut rinnalle ja hänen silmissään oli ihmeellinen, vakava katse. Oliko se myötätuntoa, rakkautta vai sääliä? Neiti von Düben ei tiennyt. Mutta Rinaldini oli ymmärtänyt.

— Te rikas… minä köyhä, sanoi hän hetken päästä hiljaa.

Jumalan kiitos, ajatteli neiti von Düben, ettei hän sanonut: te vanha, minä nuori. Olivatko he sittenkin — tässä, pianon ääressä — yhden ikäisiä?

Kun nuori Rinaldini sinä iltana oli lähtenyt, sytytti neiti von Düben kaikki kynttilät salissa. Sitten astui hän isoisänsä kuvan eteen ja katseli sitä tarkasti ja kauan, kääntyi, tarkasteli omaa kuvaansa peilistä ja hymyili.

Rinaldinit matkustivat seuraavana aamuna.

* * * * *

Eräänä kevättalven päivänä seuraavana vuonna ennen jäidenlähtöä ilmestyi neiti von Dübenin piharakennukseen turkkeihin puettu vieras monine matkalaukkuineen: nuori Rinaldini. Kaupungilla tiedettiin kertoa, että hän oli ollut talven neiti von Dübenin toimesta Tukholmassa, puhui ruotsia ja osasi käyttäytyä. Mutta ennenkuin ensimmäisestä hämmästyksestä oli selviydytty, olivat eräät välttämättömät muodollisuudet täytetyt ja niin tapahtui, että Dübenin suuressa salissa, arvokkaitten perhekalleuksien keskellä vihittiin ilman vieraita avioliittoon nuori mies Paterno Rinaldini ja jalosukuinen neiti Ebba von Düben, ja edesmenneet esi-isät, röyhelökauluksiset presidentit ja tähtirinnat kenraalit katselivat alas seiniltä suvun viimeisen jälkeläisen myöhäiseen onneen. Vanhasta neiti von Dübenistä tuli nuori rouva Rinaldini ja nuoresta Rinaldinista Dübenien rikkauksien omistaja.

Nuori pari näytti onnelliselta. Heidät nähtiin ajelemassa tai kävelemässä kaupungin puistossa, nuori aviomies kauniina ja moitteettomasti puettuna, harmaapäinen rouva Rinaldini lempeänä ja hymyilevänä. He eivät seurustelleet paljon, mutta ne, jotka heidän kanssaan joutuivat kosketuksiin, valloitti Rinaldinin välitön sydämellisyys ja ihana laulu, joka mursi vahvimmankin panssarin.

Vaikka ulkokuori oli muuttunut, oli Rinaldini mieleltään sama kuin ennenkin: harkitsematon, suuri lapsi. Hän piti koruista ja söi makeisia ja antoi kerjäläiselle taskunsa tyhjäksi. Hän nauroi että helisi Dübenien arvokkaassa talossa, lauloi, tanssitti vaimoaan ja seisoi kohta sen jälkeen päällään esi-isien tuikeista rypyistä huolimatta. Rouva Rinaldini torui ja nauroi kyyneleet silmissä.

Niin kului kesä. Sen lopussa käveli Rinaldini usein satamassa katsellen hajamielisenä meneviä ja tulevia laivoja. Ja kun pääskyset olivat lähteneet, muuttui hän surulliseksi ja alakuloiseksi. Hän alkoi puhua, ensin kautta rantain, mutta sitten aina selvemmin halustaan käydä etelässä. Hän puhui hellyttäen ja rukoillen. Ja niin seisoi hän eräänä myöhäissyksyn aamuna vähän ennen talven tuloa laivan kannella, joka hiljaa irtautui laiturista, ja heilutti uskollisesti nenäliinaansa niin kauan kuin rantaa näkyi.

Rouva Rinaldini palasi yksin Dübenien rikkaaseen taloon, jonka seinillä viimeisen laulun kaiku vasta oli vaiennut. Syysaurinko paistoi ulkona vaahterain keltaisiin lehtiin. Ne hehkuivat kuin kulta.

Kesä oli lopussa. Viimeinen pääskynen oli lähtenyt.

Rinaldini ei palannut koskaan. Jonkin ajan kuluttua rouva Rinaldini löysi jostakin lippaasta kaikki korut, jotka hän oli antanut miehelleen.

HÄÄMATKA.

Alasalongissa istuivat ainoat matkustajat, nuori mies ja nuori nainen.

Laiva ponnisteli saaristoväylää kaikin voiminsa sadetta ja myöhäsyksyn myrskyä vastaan. Pimeys tuntui vihamielisenä yhtyneen liittoon meren ja myrskyn kanssa; valonheittäjän valossa näki vain lähimmät vaahtopäät ja joskus vilahtaen märät, surkeannäköiset lehtipuut rannalla. Laine löi yli laidan ja vesi kiersi kantta valkoisena, kuohuen ja kohisten, eikä ehtinyt vielä alta pois, ennenkuin jo tuli toinen laine. Silloin tällöin tuli uhkaavana muita väkevämpi laine — sen kohinan kuuli jo kaukaa — ja teki rajun päällekarkauksen. Mutta pieni saaristolaiva piti varansa ja syöksyi taistelunhaluisena, suoraan sitä kohti, keinahti voimakkaasti ja hapuili hetken kuin tasapainoa, mutta laski jo samassa voittajana jalkansa laineen niskalle. Ja veden voima murtui taas tuhansiksi pisaroiksi laivan kannelle. Kumpikin veti henkeä ja varustautui seuraavaan ponnistukseen, meri ja laiva.

Alasalonkiin tuntui laivan taistelu miltei rattoisana keinuntana. Lamppu valaisi kodikkaasti, koneen säännöllinen jyske ja lasien helinä herätti jonkinlaisen turvallisuudentunteen.

— Gunnar, rakastatko sinä minua aina?

Nuori mies ei vastannut, mutta otti nuoren naisen kädet ja suuteli jokaista sormea ja taivutti hänen päänsä ja suuteli häntä suulle ja silmille ja otsaan rajusti ja monta kertaa.

— Gunnar, sinä olet hullu. Sinä puristat minut kuoliaaksi.

— Vaikka puristaisin. Sinä olet vihdoinkin minun. Minä en päästä sinua.

— Enkä minä lähtisi, sinä tuhma poika. Näin minä pidän sinusta kiinni, aina. Sano, luuletko, onko kukaan ihminen ollut niin onnellinen kuin me?

— En tiedä. Ei kukaan ainakaan ole sellainen kuin sinä, ei maassa eikä taivaassa.

— Mutta tämän pitäisi kestää ikuisesti.

Tiedätkö, minä ihan pelkään: elämä on niin lyhyt.

— Eikö sinun mielestäsi ole jo ikuisuus siitä, kun meistä tuli mies ja vaimo? Kuinka hullua, että me olemme mies ja vaimo, sinä pieni vaimo! Ja se tapahtui tänään. Eikö kaikki entinen ole kuin jossakin toisessa tähdessä?

— Tuo kihara otsalla, tämä näin, tekee sinut ihan pienen pojan näköiseksi. Minusta tuntuu, kuin olisin tuntenut sinut pojasta asti. Ja rakastanut sinua. Vaikka kaikki kävi niin äkkiä.

Nuori nainen heittäytyi takakenoon nuoren miehen kaulasta riippuen. Hänen tukkansa hulmahti auki. Nuori mies painoi kasvonsa valtoimiin hiuksiin. Eikä taas kuulunut muuta kuin koneen lakkaamaton jyske ja aaltojen pauhu.

— Tämän myrskyn ei olisi pitänyt tulla, Gunnar.

— Sinä et tunne merta, sinä metsän sinipiika. Näinhän juuri meri on ihana. Tämä vaaran tunnelmahan se vasta antaa suolan elämään.

— Onko nyt oikein vaarallista, Gunnar? Ja sinä et sanonut sitä ennen.
Nyt vasta minua alkaa peloittaa.

— Tietysti nyt on vaarallista: aallottaret ovat mustasukkaisia sinipiialle. Tulla nyt ja ottaa meren poika noin vain…

— Älä sinä leikittele. Sano oikein totta.

— Oikein totta: tämä on ihana häämatka. Minä vien sinut myrskyn siivillä myrskyn yli. Ja tiedätkö? Mutta minä en sanokaan.

— Sano nyt.

— No jospa sanon: minulla on sinua varten yllätys.

— Mikä yllätys?

— Oikein hauska yllätys. Mutta ensin minä suutelen sinua.

— Etpäs.

— Suutelenpas.

Nuori nainen riistäytyi irti. He kiersivät pöytää leikitellen kuin lapset. Samassa keinahti laiva taas suurta lainetta vastaan, he kaatuivat nauraen sohvalle. Kuin onnelliset lapset.

— Nyt sanon: siellä perillä on uusi pieni sauna, rannalla, vesirajassa, sinua varten rakennettu. Huomenna se lämpiää ensimmäisen kerran. Et usko, kuinka hauska se on. Ja puutarhaa on laajennettu melkein rantakoivuihin asti. Ja siinä alla keinuu purjevene, kaunis kuin joutsen. Sen nimi on Irma.

— Voi sinua.

— Kyllä nyt on hauska tulla kotiin ja päästä työhön käsiksi. Nyt vasta teenkin työtä kuin karhu.

— Sinä olet aina siinä työssäsi. Sinä et tee mitään, pitkään aikaan, minä tahdon sinut itselleni… Gunnar, mitä se oli?

— Ei se mitään. Tässä on kareja. Me olemme salmen suussa. Nyt on vielä avoselkä ja sitten me olemme kotona. Irma, me olemme kohta kotona.

Kone kävi taas täyttä vauhtia. Laiva oli kuin arvellut hetken ja ryntäsi sitten kamppailuun avomeren kanssa.

— Nyt minua totisesti peloittaa. Mitä sinä kuuntelet, Gunnar? Mitä sinä kuuntelet? Onko jotakin hullusti? Voi, ihan varmaan on jotakin hullusti.

Nuori mies oli käynyt vakavaksi. Tuuli tuli sittenkin mereltä.
Tällainen tuuli. Talven edellä.

— Älä pelkää turhaa, Irma, sanoi hän hajamielisesti. — Ei tätä kestä kauan. Parikymmentä minuuttia. Parikymmentä minuuttia, ja me juomme tulokahvia! Jos olisi kaunis ilma, näkyisivät valot. Minä käyn kannella katsomassa.

— Et saa mennä. Älä mene, Gunnar. Älä jätä minua, minä niin pelkään.
Hyvä Jumala, mitä se oli? Gunnar, mitä se oli Gunnar?

Laiva oli äkkiä heilahtanut ankarasti ja samassa kuului jotakin jyrinää. Tuntui kuin laiva kaatuisi. Se kohosi kuitenkin, mutta ei oikeaan asentoonsa. Se kulki kallellaan. Laiva kulki kallellaan.

Nuoren miehen silmien ohi vilahti silmänräpäyksessä rautalasti, joka oli ollut kannella heidän laivaan tullessaan. Hän ei silloin kiinnittänyt siihen huomiota. Nyt ymmärsi hän sekunnin osassa, mitä oli tapahtunut.

— Meidän on molempain mentävä kannelle.

Sanat tulivat vaivalloisesti, hänen suutansa kuivi.

— Tämä on hirmuista. Hukummeko me, Gunnar? Minkätakia me lähdimme vesitse? Ja perjantaina? Se on sinun syysi, Gunnar. Minä en olisi tahtonut. Sinä muistat, että minä en tahtonut. Hyvä Jumala sentään, hyvä Jumala…

Kovat sanat pyrkivät miehen huulille, mutta hän ei vastannut. Hän tarttui ovenripaan ja työnsi. Työnsi uudestaan, niin että silmissä musteni. Samassa hän tunsi huimauksen läpi ruumiinsa kuin olisi äkkiä pudonnut jonnekin syvälle. Ovi ei auennut. Hän seisoi hetken kuin tajutonna, tuntematta mitään. Sitten hän puri hammasta ja pakotti lamaantuneet kätensä vielä kerran yrittämään. Ovi pysyi kiinni.

— Kuolema, välähti nopeasti hänen tajuntansa läpi.

Hän kääntyi.

Sohvalta katsoivat häntä vastaan nuoren naisen hetkessä vanhentuneet, rumat, kauhun vääristämät kasvot.

— Mikset sinä avaa? Avaa heti. Minä tahdon pois. Minä tahdon elää.

— Irma, ole nyt järkevä.

Nuori nainen kimposi pystyyn hiukset hajalla, silmät palaen ja kasvot valkoisina.

— Minkätakia sinä kidutat minua? — kirkaisi hän. Minä vihaan sinua!
Minä en tahdo kuolla, kuuletko, en tahdo! Avaa heti!

Kaksi ihmistä, jotka rakastivat toisiaan, seisoi vastakkain kuin vihamiehet. Kuoleman edessä.

Rakastiko hän tuota naista, joka äkkiä oli käynyt niin kaukaiseksi? Kuka hän oli, mistä hän oli tullut hänen elämäänsä? Oliko kaikki ollut vain sanoja, molemmin puolin? Tunsivatko he liian vähän toisiaan kuollakseen yhdessä? Elää he ehkä olisivat voineet. Eikö mikään kestä sen viimeisen edessä? Elämä, elämä — tämäkö oli totuus?

Kaikkeen oli kulunut vain jokin hetki. Hän puhui kuin itsensä ulkopuolelta ja sanat tuntuivat vierailta hänen korvissaan:

— Rauhoitu, Irma. Minä pelkään, että meillä… ei ole monta hetkeä.
Osaatko sinä rukoilla? Ovi ei aukene.

Nuoren naisen jännitys laukesi. Hän valahti lattialle oven eteen ja vaikeroi hiljaa.

— Gunnar, minä en tahdo kuolla. Minä niin pelkään.

Lämmin myötätunnon ja hellyyden aalto hulvahti nuoren miehen sydämen läpi. Mitä se oli, mistä se tuli? Hän ei tiennyt, mutta se oli kuin kivutonta murhetta ja syvää sääliä. Hänen mielensä oli tyyni ja kirkas. Nuoren naisen piirteet ja hänen äitinsä kuva sekaantuivat merkillisesti toisiinsa.

Hän nosti värisevän nuoren naisen ylös ja painoi hänet rintaansa vastaan.

— Irma, Irma… kuolemaan asti…

Hän painoi hartioillaan ovea minkä jaksoi. Nyt se aukeni, mutta samassa tapahtui jotakin käsittämättömän nopeasti: hän horjahti, menetti tasapainonsa ja kaatui, kaikki kaatui, tuli pimeä, kylmä laine löi kohisten hänen ylitseen.

Sauna lämpiää, ehti hän vielä ajatella… äiti… Irma… Jumala…

Sitten kaikki pimeni.

VELVOLLISUUS.

I.

Albert oli pienenä ihmelapsi. Ei vain sen vuoksi, että oli rikkaitten vanhempiensa ainoa poika, eikä senkään vuoksi, että joutui paljon olemaan vanhempain ihmisten parissa ja tuli siten varhaiskypsäksi ja pikkuvanhaksi. Hän oli ihmelapsi todella harvinaisen muistinsa takia. Hän muisti käytännöllisesti puhuen jokaisen nimen ja vuosiluvun, jonka kerran kuuli tai luki. Kun tätä taipumusta sopivalla tavalla ylläpidettiin ja kehitettiin hänen mielilukemisensa, historian, avulla, oli hän seitsemän-vuotiaana kuin mikäkin historian professori tai kävelevä tietosanakirja. Kädet selän takana mustassa samettitakissaan ja valkoisessa kääntökauluksessa tepasteli tämä pieni professori Marielundin vieraitten keskellä ja odotti omaa ohjelmanumeroaan. Ja kun sitten isän välttämättömät metsästysjutut ja yhtä välttämättömät gluntit olivat menneet, sanoi Marielundin emäntä, rouva Anne-Marie Strömfeldt:

— Voi, voi, olisiko asessori niin kiltti ja kysyisi Albertilta jotakin;
Albert olisi niin iloinen.

Ja asessori oli kiltti, vaikka ei ollutkaan varma historiassaan. Mutta seitsenvuotias Albert oli sitä varmempi ja lasketteli nimiä ja vuosilukuja kuin ladon ovesta.

— Naulankantaan, ihan naulankantaan — sanoi asessori.

— Mikä nero — julistivat rouvat. — Ei suinkaan herrasväki ole aikonut panna häntä kansakouluun?

Rouva Strömfeldt hymyili ystävällisesti.

— Niin, kyllä hän on erikoinen. Emme, emme me ole ajatelleet. Albert ei tahdo, emmekä mekään. Hän on niin heikkorakenteinen. Siellä oppisi sitäpaitsi kaikenlaista tovereilta. Kas niin, poju, kumarra nyt kauniisti tädille ja sedälle.

— Hyvää yötä, kultanen… Niin, niin, kyllä sivistyneen kodin kasvatus on paljon parempi.

— Aivan niin — sanoi talon isäntä, tuomari Ivar Strömfeldt. — Mutta hyvät herrat; lasit odottavat!

Ivar Strömfeldt oli suorittanut kameraalitutkinnon ja häntä sanottiin tuomariksi. Hän oli palvellut pari vuotta jossakin virastossa, mutta vetäytynyt yksityiselämään, niinkuin rouva Strömfeldt sanoi, hoitanut sitten vähän aikaa perintötilaansa ja kyllästyttyään myynyt sen pidättäen itselleen Marielundin komeine puutarhatontteineen mainioitten purjehdusvesien ääreltä. Nyt hän purjehti, luki sanomalehteä ja poltti sikaaria, nautti päivällisunensa, lauloi nimipäivillä särkyneellä tenorilla ja kertoi kaskuja, mutta vaikeni, kun tuli puhe politiikasta tai kirjallisuudesta.

— On aina niin hauska kuulla tuomarin laulavan — sanoivat naiset.

— Ivar on kuulunut M.M:iin — vastasi rouva Strömfeldt.

Rouva Strömfeldtin suuri salainen suru oli, että heidän nimensä kirjoitettiin d:llä. Se ei ollut aatelinen. Tätä suruaan hän ei tahtonut myöntää, mutta ilmaisi sen puhumalla asiasta liian usein. Aatelinen tai ei aatelinen, mitä se nyt sitten! Viimeksi aateloidut olivat sitäpaitsi virkain kärkkyjöitä ja hallituksen kannattajia, jotka olivat myyneet omantuntonsa aateliskilpeen. Strömfeldtit ja Ahlforsit olivat toki sentään kaikki kunniallisia ja arvossapidettyjä, niin kauas kuin heistä taaksepäin tiesi. Ja kauas heistä tiesi. Olihan Ahlforseissa sen puolesta sinistäkin verta, montakin tietä tullutta. — Sekä Strömfeldtien että Ahlforsien sukupuu oli kaikkine oksineen ja haaroineen jo varhain istutettu nuoren Albertin tietoisuuteen. Sen avulla hänen muistilahjakkuutensa oikeastaan huomattiinkin. Albertin pieni pää oli kaikkien serkkujen ja pikkuserkkujen syntymäpäiväin varmin muistialmanakka.

— Minkätakia me emme ole aatelisia? — kysyi Albert jonkin sukuluennon jälkeen.

— Pappa ei tahtonut palvella nykyistä hallitusta. Me olemme muuten vanhaa ja hyvää sivistyssukua, yhtä hyvää kuin aatelisetkin. Sinun isoisäsi, esittelijäsihteeri Birger Ahlfors, minun isäni, oli kyllä parikin kertaa ehdolla tulla aateloiduksi, mutta se jäi joittenkin intriigien takia.

— Mutta rikkaitahan me olemme, mamma?

— No niin, kyllä. Kyllä meillä on papan ja minun iäkseni ja toivottavasti sinunkin iäksesi.

Albertia ei siis pantu kansakouluun, vaan otettiin kotiopettajatar. Mutta tämä ei saanut oppilastaan lukemaan muuta kuin historiaa. Otettiin toinen. Sama asia. Ne nyt ovat sellaisia, sivistymättömistä kodeista, eivät ymmärrä lapsen herkkää sielunelämää. Kolmannen onnistui valmistaa Albert lyseon alaluokille ja sai kultakellon.

Sitten tuli pysähdys. Albert sairastui ankaraan tautiin ja hänet täytyi ottaa pois koulusta. Paitsi pitkää sukujohtoa oli hän vanhemmiltaan perinyt heikon ruumiin, joka sai kauan taistella taudin kanssa, ennenkuin voitti. Mutta kun Albert nousi sairasvuoteelta, oli hän aivan tavallinen lapsi. Ihmeellinen muisti oli mennyt.

Tavallinen lapsi! Se oli ankara isku äidille, varsinkin kun Albert ei ollut aikanaan oppinut soittamaan. Isästä oli pääasia, että poika pelastui.

— Sinä et ymmärrä — sanoi rouva Strömfeldt — sinä olet itsekin niin tavallinen. Ahlforseissa on ollut paljon erityisen lahjakkaita. Mutta mitä muistiin tulee, niin kyllä se palaa aikanaan. Emmeköhän lähettäisi Albertia sukulaisten luokse Ruotsiin lepäämään?

— Aivan niin — sanoi Ivar Strömfeldt.

Kun Albert palasi, oli hän hajamieliseltä vaikuttava, ikäisekseen pitkänhintelä nuorukainen, jonka musta tukka ja kellervä iho teki hänet etelämaalaisen näköiseksi. Muistilahjakkuus oli lopullisesti mennyt. Mutta jotakin oli jäänyt edellisistä vuosista: hyvin voimakas itsetunto ja harrastuksen merkilliset nousu- ja pakovesikaudet: hän saattoi innostua johonkin asiaan yltiöpäisesti, mutta väsyi tavallisesti pian ja vaipui takaisin uneliaaseen velttouteen.

Ja sitten lukuhalu! Se oli herännyt hänessä uudestaan, mutta ei enää historiaan eikä muihinkaan kouluaineisiin, vaan romaaneihin. Tämä harrastus oli hänessä pysyväinen. Hän ahmi — maaten kesäisin riippumatossa paperossia polttaen — (»Parempi julkisesti kuin salaa», sanoi äiti) — suunnattomat määrät romaaneja, ristiin rastiin, ilman valikointia. Siinä ikäkaudessa, jolloin muut vielä tyytyvät Välskärin kertomuksiin, oli hän täysi asiantuntija kaikkein uudenaikaisimpain ja arveluttavimpain rikos- ja rakkausromaanien alalla.

Hyvä sydän hänellä oli ylpeydestään huolimatta. Jos hän näki jonkun itkevän, vaikutti se häneen aivan fyysillisesti ja hän oli valmis tekemään mitä hyvänsä. Kerran kaupungissa alkoi kerjäläinen kulkea hänen rinnallaan ja kerjätä. Albert työnsi sille ensimmäisen rahan, minkä löysi — se oli viisikymmentä markkaa — ja keskeytti kerjäläisen kiitostulvan lyhyellä ja käskevällä: »Mene tiehesi!»

— Aristokraattisuutta — sanoi isä.

— Aristokraattisuutta ja jalomielisyyttä — sanoi äiti.

Albertin ollessa keskiluokilla sai äiti yllytetyksi hänet lukemaan yhden luokan yli. Se onnistuikin kotiopettajain, kunnianhimon ja nousuveden avulla. Mutta sitten oli hän seuraavan vuoden niin väsynyt ja veltto, että sai keväällä kahdet ehdot.

— Inkvisitsioonilaitos koko koulu, hirvittävä inkvisitsioonilaitos! — sanoi äiti. Ja Albert otettiin pois.

Hän ilmestyi vihdoin takaisin ylimmälle luokalle, täytenä herrana kaikkine herrantapoineen; — toverit ihailivat häntä kaukaa, mutta eivät rakastaneet. Rehtori kutsui hänet kerran kansliaan. Oli kerrottu — rehtori katseli alaspäin — että Albert istuisi ulkona ja käyttäisi väkijuomia. Oliko se totta?

— Ei — vastasi Albert ja punastui.

— Sitähän minäkin — sanoi rehtori. — Alberthan on hyvästä kodista.

Albert puhui tavallisesti totta, ei moraalisista syistä, joita hänellä ei ollut, vaan sentakia, että ei yksinkertaisesti viitsinyt valehdella, kun kotona ei tarvinnut, ja senkin takia, että valehteleminen oli hänestä yleensä jotakin tympäisevää, joka kuului nousukkaille ja muille sellaisille. Sen, että hän tällä kertaa tietoisesti valehteli, koetti hän kuitata olkapäitten kohauksella. Jostakin merkillisestä syystä piti hänen kuitenkin sitä itselleen puolustaa. Se on nyt niin pieni asia, ajatteli hän, yksi sana sinne tai tänne, kun se ei ole tapa. Sitäpaitsi käytettiin kotonakin alkoholia, ja kaikkein viimeksi tuli hänestä juoppo, se on varma. Eihän hän juonut, jos joskus vähän ottikin ruuan tai kahvin kanssa niinkuin kotona. Pikku juttu. Vanhentunut pykälä koululaissa, sanoisi äiti hetkeäkään arvelematta — tätä ajatellessaan Albert hiukan hymyili äidin ainaiselle innolle keksiä selityksiä. Miten olikaan, kaikista todisteluistaan huolimatta ei Albert kotvaan saanut mielensä pohjalta torjutuksi sitä tiedotonta moraalista itsesyytöstä, että oli tehnyt jotakin likaista, eikä sitä tympeää tietoisuutta, että hänelle tarjoutui tilaisuus olla mies, mutta hän ei ollutkaan mies.

Ja Albert tuli ylioppilaaksi. Eräänä kevätiltana sai rouva Strömfeldt onnellisena kertoa tämän Marielundin vieraille — »niin se aika kuluu», lisäsi hän huokaisten.

— Albertin malja juodaan sampanjassa — sanoi Ivar Strömfeldt. — »Hyvät naiset ja herrat! No niin… aivan niin!» — Mutta kun hänestä itsestäänkin tuntui, että puhe ehkä jäi hiukan lyhyenlaiseksi, kiiruhti hän lisäämään. — »Veli apteekkari, eiköhän sitten otettaisi sitä: 'Ack, i Arkadien även jag har varit'…»

Ja mitä nuoriherra tulisi lukemaan, jos sai luvan kysyä.

Olihan sitäkin ajateltu, vaikkei mitään varmaa päätöstä oltukaan vielä tehty. Ivar oli ehdottanut lakia, mutta se ei oikein sopinut Albertin luonteelle. Oli arveltu sitäkin, että hänelle ostettaisiin maatila, mutta Albertin lahjat viittasivat ihan toisaalle, rauhalliseen tutkimustyöhön. Sittenhän saataisiin nähdä. Hän nyt ensin ehkä lepäilisikin hiukan, kun ei ollut mitään kiirettä hankkia virkaa. Joka tapauksessa hän tulisi väittelemään.

Niin tietysti.

Ja Albert lojui taas kesän riippumatossa ja luki romaaneja. Syksyllä hän lähti Helsinkiin komeine, hyvin varustettuine kapsäkkeineen, alkaakseen opinnot humanistisessa tiedekunnassa — »kaikki suurmiehet ovat olleet humanisteja», kuten hän sanoi.

Alkuopintojen koulumaisuus kyllästytti hänet pian, ja hän luopui niistä. Nehän voisi suorittaa sitten joskus myöhemmin siinä sivussa; eiväthän sellaiset pienet tekisi mitään vastusta, kun on selvä järki. Hän kuunteli — sivistääkseen itseään — mitä erilaisimpia luentoja, mutta huomasi sitten, että niiltäkin voi jäädä pois. Hän osti suuret määrät kaunokirjallisuutta ja luki sitä, jälleen ristiin rastiin, niin että tuskin muisti, mitä oli lukenut. Joka tapauksessa tuli hänen lueskelunsa tietoon ja hankki hänelle, yhdessä hänen itsevarman, väsähtäneen kriitillisen olemuksensa kanssa, sen maineen, että hänellä oli hyvä maku.

Kun hänellä lisäksi oli runsaasti käyttövaroja, sai hän paljon tuttavuuksia itseään vanhemman ikäluokan keskuudessa. Hän painui sen piiriin kuin itseoikeutettuna; sai korvaansa kaikenlaisia sopivia lauseita ja käänteitä, joita alkoi käytellä tottuneesti. Jossakin jälki-istunnossa, pikkutunneilla, tutustui hän tohtori Hakasaloon, fonetikkoon.

— Mitäs me tässä — saman osakunnan miehet, minä olisin Kalle. Vai filologi se on tämä velikin? Tietysti. Ja mikä pääaine? — Vai ei vielä valittu, jaha, niin, niin. Mutta järjestetäänpäs se asia tässä kohta. Mitenkä olisi kansantalous? — Vai poroporvarillinen, he he, vai niin, vai niin, veli on satiirinen. Entä kielet, jalo ala? — Vai ei niitäkään… no ei sitten. Entäs… mutta nytpä minä tiedän — Hakasalo näpsäytti sormiaan — nytpä minä tiedän jotakin, joka sopii juuri tuollaiselle hienolle herralle kuin veli on! Terve sen päälle! Se on taidehistoria! Fiini aine! Taide on kulttuurin korkein aste; sen tutkijan täytyy tuntea kaikki muu. Veli on siihen kuin luotu. Veljellä on kaikki edellytykset, vanha kulttuuri, hienostunutta makua, rahaa — suurenmoista! Tästä tulee vielä hyvää — tuo kirkas ja makea antaa aatteita, terve! Ja muistakin kiittää minua väitöskirjassasi siitä, että olen sinut tälle arvokkaalle tutkimusalalle ohjannut. Sinä kirjoitat väitöskirjan vuodessa, käyt ensin hiukan Italiassa, siinä se on! — Mitä veli sanoi, kandidaattiko? No, sen sinä suoritat huoleti kahdessa vuodessa, usko minua! Jos minä olisin vielä alkamassa — kunpa olisinkin, eikä olisi näitä velkoja! — niin varmasti kahdessa vuodessa suorittaisin. Ei siinä tarvita kuin sisälukutaitoa, ja päätä tietysti, se on selvä. Mutta sitähän sinulla on! Kyllä minä neuvon, terve! Eikös veli tilaisi vähän lisää?

Albert palasi innostuneena asuntoonsa ja kirjoitti vielä samana yönä kirjeen kotiin. Enemmän turhamaisuudesta kuin kiintymyksestä vanhempiinsa kirjoitti hän aina kotiinsa pitkiä ja huoliteltuja kirjeitä, vähän teatteria ja musiikkia isälle, sensatsioonijuttuja äidille ja säännöllisesti hiukan »kaunokirjallisuutta», talvisen Esplanaadin kauneutta, merivaikutelmia Luodolta. Albert tiesi, että äiti luki tai selosti kirjeistä seurapiirilleen valittuja kohtia, jotka ylläpitivät hänestä hyvää käsitystä kotipitäjässä.

— Eikö se ollut kaunista, Ivar? — kysyi rouva Strömfeldt laskien kirjeen kädestään.

— Hyvin kaunista — vastasi Ivar Strömfeldt ja haukotteli lehtensä takana.

— Kuinka se nyt olikaan. »Taide on kulttuurin korkein aste, taidehistoria avaa huimaavia näköaloja kulttuuriin kokonaisuudessaan» — kyllä se Albert osaa! — »mutta sentakia täytyy taidehistorioitsijan myöskin tuntea kaikki muu, historia, filosofia, kirjallisuus, kansanelämä — —» Niin niin, Albert on kovin perusteellinen kaikessa. Tuo tohtori Hakasalo näyttää pitävän häntä erikoisen lahjakkaana… Niin niin, niinhän Albert onkin… Hauskaa, että hän on saanut sellaisen miellyttävän tuttavuuden… mitähän Hakasaloja se on, olisikohan sen äiti Haglundeja?… Ja sitten — rouva Strömfeldt nosti uudelleen lorgnettinsa — täällä on vielä. »Kun nyt olen kauan harkittuani valinnut taidehistorian pääaineekseni, olisiko pappa taas niin kiltti ja lähettäisi omalle ainoalle pojalleen vähän rahaa voidakseni hankkia alaa koskevaa kirjallisuutta?» — — —

Albert osti pari hyllyllistä hienoja, kuvallisia koruniteitä, joita oli hauska pitää käsissään ja katsella. Hän lukikin niistä muutamia, vieläpä kirjoitti niiden nojalla pienen kirjoitelman, jota kiitettiin. Sitten tuli taas pakoveden aika ja hän kävi käsiksi romaaneihin. Ei se taidehistoriakaan ollut sentään sen kummempaa. Hän suorittaisi sen kyllä hyvin pian, joskus. Lukisi valmiiksi sitten tenttiaikana muutamissa viikoissa.

Näin kului joitakin lukukausia. Albert nousi myöhään ylös, käveli aamiaisen jälkeen tunnin terveydekseen ja joi sitten vakinaisessa kahvilassaan aamupäiväkahvin lehtiä lukien. Jos sattui vanhempi toveri pöytään, arvosteltiin asioita ja ihmisiä. Albertin oma ikäluokka, jonka kanssa hän ei seurustellut, kuitattiin helposti. Ne, jotka lukivat nopeasti, olivat strebereitä, hitaasti lukevat olivat tyhmiä ja nahjuksia. Mitä häneen itseensä tuli, oli hänellä pääaineensa laudatur koska hyvänsä valmiina, kun vain viitsi pistäytyä tentissä. Mikäli professori nyt lainkaan tulisi vaatimaan tenttiä. Muuten, hän luki parhaillaan Anatole Francea, alkukielellä. Suurenmoista! Kimaltelevan terävää! Mitä ne meikäläiset sellaisen rinnalla — Albert teki halveksivan kädenliikkeen — suomalaista kirjallisuutta hän ei lukenutkaan. Sen lukeminen kuului kouluasteelle.

Jos hän yhdytti hyvän tuttavan kahvilassa, voivat he sieltä suoraan siirtyä johonkin parempaan ravintolaan päivälliselle. Muuten meni Albert asuntoonsa, oikoili jäseniään, katseli kirjain kansia, luki haluttomasti sivun, pari, jos luki, ja heittäytyi sitten sohvalle pitkäkseen. Siinähän se olikin sohvapöydällä Anatole France. Illalla oli ensi-ilta ruotsalaisessa teatterissa.

Erään osakunnan kokouksen jälkeen tuli inspehtori puhuttelemaan. — Ivar Strömfeldtinkö poika? — Hän tunsi isän ylioppilasajoilta, terveisiä isälle. Herra Strömfeldthän opiskelee taidehistoriaa, aikoiko hän yliopistoon? Olisi hauskaa, että tulisi suomalaisia tiedemiehiä. Kuka oli muuten hänen mielitaiteilijansa? Albert ei ollut varustautunut tähän ja joutui varmuudestaan huolimatta pulaan. Niin, oikeastaan, tavallaan, kuinka hän sanoisi, Michel Angelo, se tahtoo sanoa psykologisesti, niin, ja myöskin Rembrandt. — Vai niin, vai myöskin Rembrandt — sanoi inspehtori ja katsoi häntä nopeasti silmiin. — Oliko herra Strömfeldt aikonut käydä ulkomailla? Siitä voisi olla hyötyä.

Albert lähti pois raivostuneena itseensä. Hän oli ollut auttamattoman tyhmä. Michel Angelo, Rembrandt — niinhän vastaisi jokainen seminaarilainen! Persoonallisuuden tunsi persoonallisista mielipiteistä ja ihanteista. Hänellä ei ollut —. Pitikin olla niin varomaton. Hän oli täydellisesti nolannut ja paljastanut itsensä inspehtorille, joka tietysti piti häntä idioottina. Ja sai pitää. Albert etsi kirjoistaan pari tuntia mielitaiteilijaa, mutta ei löytänyt. Samalla teki hän päätöksen — jonka samana iltana kirjoitettu kirje tiedoitti kotiin — että hänen täytyisi niin pian kuin mahdollista päästä opintomatkalle Italiaan, eräitä tutkimuksia varten.

Ja taas kaikuivat gluntit Marielundin salissa, niin että viinilasit helisivät pöydällä, ja taas tuli Albertin kirje vuorollaan esiin. Osakunnan inspehtori oli puhellut Albertin kanssa hyvin ystävällisesti ja katsonut välttämättömäksi, että Albert kohta lähtisi ulkomaille laajentamaan näköalojaan; Albert ei vaatimattomuudessaan ollut sitä ennen ehdottanut. Herra inspehtori oli pitänyt varmana, että Albertista tulisi yliopistomies.

— Niin, niin — sanoivat vieraat hartaasti. — Rouva Strömfeldtin enohan oli ollut huomattu esteetikko. Sieltäpäin ne tietysti olivat lahjat. — Eikö Albert-maisteri ollut hiukan iso-enonsa näköinenkin, ilmeeltään, kuinka minusta tuntuu?

Albert sai ihmeekseen vastauksen isältä, eikä, kuten tavallisesti, äidiltä. Vielä enemmän kummastutti kirjeen sisällys. — — — »Ja sitten, jos tutkimustesi kannalta suinkin on mahdollista, olisi hyvä, että ulottaisit tällä kertaa matkasi vain esim. Saksaan. Mamma puolustaa kyllä Italiaa, niinkuin hän nimenomaan käski huomauttaa. Mutta minulla sattuu nyt juuri olemaan eräitä suurempia maksuja, niin etten valitettavasti parhaalla tahdollanikaan voi järjestää sinulle isompaa matkakreditiiviä.»

— Mitä maksuja? — nyrpisti Albert nenäänsä lukiessaan. — Tarvitseeko papan sitten kirjoittaa poikittain kaiken maailman M.M.isteille ja maksaa minun perinnöstäni? Sellainen lallus koko pappa! Niinhän mammakin sanoo.

Albert-raukka — niinkuin rouva Strömfeldt viimeisessä kirjeessään kirjoitti — sai siis tyytyä Saksaan. Mutta hyvä niinkin. Hän ei ottanut asiaa lainkaan niin traagillisesti kuin hänen äitinsä kuvitteli. Pääasia, että pääsi hiukan tuulettumaan eikä tarvinnut aina olla Marielundissa elävänä esimerkkinä siitä, kuinka hauskaa on, kun vanhemmat saavat iloa lapsistaan. Se oli alkanut vähitellen tympäistä. Albert kiersi Saksan huomattavimmat kaupungit — kirjoittaen tunnollisesti innostuneita postikortteja kotiin — haukotteli taidemuseoissa, luki hotelleissaan romaaneja ja tutki kahviloissa elämää. Ibsenkin oli istunut paljon kahviloissa. Huvittelupaikat eivät häntä houkutelleet, hän oli jo huvitellut. Kaikkein hauskinta koko matkassa — oli niin kuumakin! — oli istua hienojen hotellien hallissa, pehmeään nojatuoliin uppoutuneena, sikaari suussa, ja tarkastella meneviä ja tulevia. Tunsi olevansa suuressa maailmassa ja tunsi itsensä niin kosmopoliitiksi!

II.

Matkalta palattuaan syyslukukauden alussa ei Albert viitsinyt käydä kotonaan Marielundissa, tehden syyksi jotkut »keskeneräiset kirjoitukset ja yliopistossa taas alkavat opinnot». Lukukausi meni ulkomaanmatkan painolla, muistojen varassa, joille aina sai kuulijoita. Saksalaiset olivat, ahkeruudestaan huolimatta tai ehkä juuri sentakia, hyvin keskinkertaisia, niinkuin heidän sampanjansakin. Sampanja olikin tavallaan kulttuurin mittapuu. Mutta olihan siellä kaikki toki sentään toista kuin täällä Suomessa. Berliinissä tutustui hän persoonallisesti Saksan nykyjään etevimpään näyttelijättäreen, intresantti tuttavuus. Badenissa oli hän samassa seurassa erään suurherttuallisen korkeuden kanssa, joka oli kuin hyvinvoipa oluenpanija. Saksan taideko? — Rappiolla niinkuin kaikkialla muuallakin. Mutta museoissa eräitä hyviä kankaita, Dresdenissä esimerkiksi sikstiiniläinen — suorastaan musiikkia! Berlin oli Münchenin rinnalla parvenu, München edusti vanhaa ja soliidia kulttuuria.

Lukukauden lopussa huomasi Albert, ettei hän taaskaan ollut tehnyt mitään. Ja mitä hän oikeastaan tekisi? Lukeminen oli entistäänkin ikävämpää matkan jälkeen, ja alkuopinnot — niitä hän ei enää ikinä viitsisi suorittaa! Oppiarvot, ne olivatkin oikeastaan hyvin poroporvarillisia etikettejä. Sen ja sen tämä herra osaa ja tietää, ei muuta. Niinkuin ei sitä nyt voisi tietää ja olla sivistynyt ilman niitäkin! Päinvastoin; komeampaakin olisi olla tutkija, joka ei kulkisi kaikkien tallaamia sovinnaisia latuja, tutkija tai kirjailija, joka löisi itsensä läpi, ei sentakia, että hän on maisteri — jokainen kansakoulunopettajahan on kohta maisteri! — vaan omain ideain voimalla. Se olisi sitäpaitsi persoonallista, niin, se juuri olisi persoonallista. Se oli päätetty; hän alkaisi kirjoittaa jotakin. Mutta mitä? Matkastaanko? — Ei, hän oli jo puhunut itsensä tyhjäksi, eivätkä hänen muistonsa sitäpaitsi, suoraan sanoen, paperilla näyttäisikään miltään. Suullisessa kertomuksessa, varsinkin pikkutunneilla, sai vapaammin hiukan noin tyylitellä, totuuttakin! Romaaninko tai jotakin sentapaista? Sanoihan suomen opettaja aikoinaan, että hänellä on selvä ja loogillinen tyyli. Ja olihan hän sitä viljellyt lukemisen avulla. Hän kirjoittaisi jonkin nykyaikaisen elämänkuvauksen — ei, ei taitaisi tulla mitään, hän ei viitsisi eikä jaksaisikaan eläytyä! Talonpoikaisromaaninko? — äsh, kuinka Manta ja Mikko saivat toisensa! Jotakin historiallista sen pitäisi olla. Nyt, nyt hän tiesi! Hän kirjoittaisi jotakin historiallisen novellin ja esseen tai, jos niin tahdottaisiin, koserian rajoilta. Se soveltuisi hänelle parhaiten. Jotakin kevytaseista! Pikku akvarelleja, tapainkuvauksia… sirosti, impressionistisesti. — Joku pieni kreivitär… pikantti rakkausjuttu vapaalta kädeltä, keveästi paikallisväriä päälle! Kyllä hän… hyvä tulee, juttu n:o 1! Joku hovi-interiööri, vähän kruununkimmellystä ja kannustenkilinää, intriigejä ja kyyneleitä, jokin valtiosalaisuus naisen käsissä, mainiota… juttu n:o 2! Onhan niitä aiheita. Jonkun vanhan markiisittaren muistelmia — jospa tekisikin siitä kehysnovellin: markiisitar kertoo! Sellainen kaikki-kokenut ja kaikki-ymmärtävä markiisitar: myrsky ulvoi linnan ympärillä, mutta keltaisessa huoneessa paloi iloinen takkavalkea, kun markiisitar aloitti seuraavan kertomuksensa! — Materiaalia ja taustaa oli historiallisessa kirjallisuudessa kuinka paljon hyvänsä, juonen vapaa sommittelu oli hetkessä suoritettu, ainoa vaiva oli oikeastaan puhtaaksikirjoituksessa!… Ja taas lähti kirje kotiin viemään tietoa, ettei Albert ehtisi kuin korkeintaan pistäytyä jouluksi Marielundiin, hän julkaisisi piakkoin, lukujensa lomassa, historiallisen novellikokoelman. Historiallisesta novellista tulisi nähtävästi hänen erikoisalansa. Äidin takia ei Albert vielä maininnut mitään siitä, että hän ennemmin tai myöhemmin jättäisi luvut kokonaan.

Vastaus tuli seuraavassa postissa ja tällä kertaa taas isältä. »Jobin posti», ajatteli Albert. »Iloitsen suuresti, rakas Albert», kirjoitti Ivar Strömfeldt, »että olet löytänyt oman tehtäväsi. Asiat ovat kääntyneet sellaisiksi, että sinun täytyykin ruveta tulemaan ilman meidän apuamme toimeen. Meillä ei ole enää mitään, emmekä me vanhuksetkaan, surettaa sanoa, saa enää viettää joulua täällä rakkaassa Marielundissa. Marielund menee kaikkineen ensi viikolla vasaran alle. Diana ei enää koskaan viilletä näiden niemien nenitse; muistatko, kuinka ihanasti se lensi kuohujen ylitse ja kuinka kauniisti se kääntyi? Oma rakas Diana, minusta tuntui, että sillä oli sielu. Se myytiin äsken Helsinkiin ja tulee varmasti purjehtimaan monta palkintoa itselleen. Meidän elämämme on maksanut paljon, vaikka mamma ei sitä ymmärrä, enempää kuin sitäkään, että voimme olla köyhiä (mamma on kovin hermostunut). Jouduin suorittamaan pari takausta, maksoin ne mielelläni vanhojen muistojen takia, vaikka ne lopullisesti kaasivatkin meidät. Toivon saavani niin paljon pelastetuksi haaksirikosta, että sinä pysyt pinnalla, kunnes saat lukusi päätetyiksi. Ja meistähän, mammasta ja minusta, ei sitten enää ole väliä, me olemme laulaneet laulumme loppuun ja löydämme varmaan jostakin sukulaisista vanhuuden-sopen.»

Albert jäi istumaan kirje kädessä.

»Tempora enim mutantur» oli hän kuulevinaan kuin jostakin kaukaa. Niinkuin isä olisi laulanut tuttua glunttia särkyneellä tenorillaan, lepattavain pianokynttiläin valossa. Marielundissa olisi kohta autiota ja pimeää, laudoitus ikkunain edessä ja puutarha villinä. Siellä oli kuitenkin hauska olla. Isä raukka, joka niin piti Marielundista — niin hyvä toisaalta, mutta heikko. Niin juuri, heikko. Mihinkäs ne muuallekaan veisivät, gluntit ja metsästysjutut! Keppi käteen ja maantielle! Kukas käski erota virasta kahden vuoden palveluksen jälkeen, mitä lienee tehnyt kommelluksia, siinä se! Sellainen hyvänahkainen nahjus, jonka rakkaat laulajaveikot olivat käärineet sormensa ympärille ja nauroivat takana, mutta pappa vain: kiitoksia, kun saan maksaa teidän puolestanne! Ihanteellista, kovin ihanteellista! Albert naurahti kylmästi. Ja mamma toinen hyvä: suku-ylpeä, aateliskipeä, pojallaan suurenteleva, kaikessa suurenteleva. »Apteekkarissa oli niin ja niin, meillä pitää olla parempaa.» Se on ollut sellaista säästetään-tulitikkuja-ostetaan-sampanjaa-politiikkaa. Olisi pitänyt säästää sampanjaa ja ostaa tulitikkuja. Nyt ne viulut maksetaan! Ja minä en huoli mistään pelastusrenkaasta, tullaan tässä toimeen ilmankin! Johan sitä jo toki osataan rantaan uida — osannevatkohan muut!

Albert ei ollut lopuksi niinkään pahoillaan siitä, mitä oli tapahtunut. Se vain ikäänkuin etäännytti vanhemmat kauas hänestä; hän ei ollut koskaan ollut heitä oikein lähellä. Hän tunsi melkein kuin kasvaneensa; nyt saattoi hän näyttää, mihin kelpasi. Tämän varjolla sai paremmin heittää luvutkin kesken. Olo tuntui niinkuin vapaammalta ja tanakammalta, kun ei ollut mistään eikä kenestäkään riippuvainen. Hänellä oli kykyä ja hänellä oli suhteita, kyllä hän… Hyräillen hän lähti kaupungille. Tuolla tuli Hakasalokin vastaan, parahiksi.

— Terve, veli, ajattelin juuri sinua. Eikös mentäisi Kämppiin haukkaamaan aamiaista? — ehdotti Albert.

Kun he olivat mukavasti istuutuneet pöytään, kysyi Hakasalo:

— Mitä sinä muuten nykyjään hommaat, luetko sinä?

— Kotitarpeiksi.

Albert sytytti huolettomasti paperossin. — Ja viimeksi olen pannut kokoon novellikokoelman.

— Älä! — Hakasalo katsahti mielenkiinnolla ylös ruokalistasta. — Mutta sehän on hauskaa! Ja minkälaisista aiheista?

— Ne ovat eräänlaisia rokokonovellejä.

— Mainiota! Se juuri sopii sinulle. Se tulee olemaan intressantti debyytti. Sinun kyvylläsi, sinun tyylilläsi… ah! Ei, kyllä meidän välttämättä täytyy ottaa viiniä! Koska kirjasi ilmestyy?

— Kevätpuoleen.

Viini lämmitti miellyttävästi. Ravintolassa oli arvokas ja asiallinen vanhain herrain tunnelma näin aamupäivällä.

Vähän ajan päästä uskoi Albert itsekin novellikokoelmaansa yhtä lujasti kuin Hakasalo. Eihän hän oikeastaan alun alkaen tarkoittanut sanoa, että se oli valmis, mutta koska Hakasalo sen niin käsitti, niin olkoon menneeksi! Sehän oli pieni asia, mitä hän sitä oikaisemaan! Ja vähentämään Hakasalon vilpitöntä iloa… niinkuin näytti. Eihän se ollut sitäpaitsi väärinkään sanottu, valmishan se olikin, tavallaan. Puhtaaksikirjoituskysymys. Ja kun Hakasalo joi kirjailija Strömfeldtin maljan, oli se Albertista niinkuin ollakin piti. Aivan niin, kirjailija Strömfeldt.

Keskenkaiken, suomalaista kirjallisuutta arvosteltaessa ja köykäiseksi havaittaessa, kysäisi Albert kuin sivumennen, tulisiko Hakasalo takaajaksi pieneen paperiin. Ei sitä viitsisi aina isäukkoakaan vaivata.

— Veli mairittelee minua — sanoi Hakasalo. — Tietysti. Jo nyt toki rikkaalle runoilijalle. On sitä oltu köyhäinkin runoilijain papereissa.

Sepä kävi helposti. Albert maksoi tahallaan suurella setelillä osoittaakseen, ettei hän vielä ollut tyhjä. Sikaari suussa lähtivät he hitaasti kulkemaan aamupäivän Esplanaadia. — Merkillistä, kuinka muutamilla ihmisillä näyttää aina olevan kiire — puheli Albert. — Se on eräs vissi laji ihmisiä, ne eivät kiireestään huolimatta saa sen enempää aikaan. Toiset osaavat järjestää paremmin, tekevät työtä, mutta ehtivät myöskin nauttia elämästä… lahjakkaat. Elämän voi itse asiassa järjestää aika miellyttäväksi elää. Ainainen kiire ja touhu on keskinkertaisten ja poroporvarien tunnusmerkki.

III.

Albert sai lainan, ja hänen elämänsä jatkui niinkuin ennenkin; moitteettomasti puettuna, arvosteleva ilme kasvoilla hän edelleen käveli joka-aamuisen kierroksensa, mikä vanhaan tapaan päättyi kahvilaan. Hänen ryhtinsä oli kenties vielä entisestäänkin varmistunut — hänet tunnettiin ja hänestä puhuttiin kahviloissa ja ensi-illoissa.

Vaikka »puhtaaksikirjoitus» yhä vielä olikin suorittamatta, oli Hakasalo ja hän itsekin pitänyt huolta siitä, että novellikokoelma tuli tiedoksi piireissä. Mikä merkillinen sesam tuo novellikokoelma olikaan! — Se avasi Albertille monen kirjallisen salongin ovet ja hankki hänelle uusia lähempiä tuttavuuksia sekä esteettistä arvovaltaa, jota kuunneltiin. »Intressantin näköinen, tuo nuori kirjailija Strömfeldt», sanottiin, »hänen novellikokoelmansa kuuluu olevan erikoisen huomattava». Mutta kevät tuli, eikä kirjaa kuulunut. »Se on sillä lailla», selitti Albert, »että minä vielä viimeistelen sitä, se ei ole koskaan pois tieltä. Aho kirjoittaa moneen kertaan.» Hyvä, juuri niin! Strömfeldt otti työnsä kovin vakavasti, mutta silläpä hän olikin oikea taiteilija! Tuli syksy. »Niin, se minun novellikokoelmani! Se on parhaillaan eräällä hyvällä ystävälläni, jonka arvosteluun ehdottomasti luotan.» Tuli jälleen kevät. »Kyllä se on viipynytkin, se minun kirjani! Se oli jo kustantajalla, mutta otin sen vielä sentään pois.»

Siihen kevääseen saakka Albert kesti. Hän oli käyttänyt luottonsa loppuun, myöskin »pelastusrenkaan», ja eli viimeksi käsilainoilla. Hänen vanhempansa olivat pelastuneet sukulaistensa luokse Ruotsiin.

Eräänä kesäkuun alkupäivänä istui Albert yksin huoneessaan ja sytytti hermostuneesti paperossin toisensa jälkeen. Nousi, käveli ja istuutui jälleen. Tympäisi, kaikki tympäisi. Kulunut sohva, keinutuoli, joka narisi, pöly huonekaluilla ja ikkunoissa. Vuokrarouva, joka silloin tällöin teki asiaa huoneeseen vain vakoillakseen mitä hän toimitti ja jonka huulilla pyöri alituisesti, vaikka toistaiseksi julkilausumatta, kysymys vuokrasta — Albert tunsi sen, vaikka ei edes kääntynyt katsomaan. Yksinäisyys tympäisi; huoneessa tuntui ihan, että toverit olivat jo taas lähteneet maalle. Monta kertaa niinkuin helpotti, kun tiesi, että niitä oli saatavilla; nyt ei ollut. Vaikka vieraantunuthan hän oli entistä enemmän kaikista. Hän oli jo kauan aikaa aavistanut senkin, että hänestä puhuttiin pilkallisesti, kun hän lähti joukosta. »Novellitko? — eihän niitä ole muualla kuin hänen fantasiassaan», kuuli hän kerran eteiseen, palatessaan ottamaan keppiään, »ei missään muualla; eihän se ole koskaan tehnyt muuta kuin kävellyt kadulla, koko mies». Sanoja seurasi naurunrähäkkä. Albert puri hammasta muistaessaan tätä; hänen oli tehnyt mieli hyökätä sisään ja piestä puhujaa, lyödä verille. Mutta hän oli juuri silloin saanut siltä lainaksi.

Raha-asiat, nehän ne olivat pahimmat kaikista. Ne olivat pakottaneet ylläpitämään toveruussuhteita, jotka hän muuten aikoja sitten olisi katkaissut. Ne olivat pakottaneet loputtomiin nöyryytyksiin. Kun olisi rahaa, niin kyllä hän näyttäisi niille, koko joukolle! Mutta kun ei ollut. Ei nytkään sen vertaa, että olisi saanut päivällistä. Vaikka oli rikkaaksi syntynyt. Kyllähän hän tekisi vaikka mitä, kun ei tarvitsisi joka päivä aina uudestaan juosta kokoon aamiaista ja päivällistä ja illallista. Rahaa piti saada! Vaikka sinisen kiven sisästä!

Albert istuutui taas pöytänsä ääreen. Hän tekee sen sittenkin. Siinä on ainoa pelastus.

Ja kynä alkoi jälleen liikkua paperilla. Ensin epävarmasti ja vaivalloisesti, sitten aina varmemmin ja rohkeammin kirjoitti se yhtä ainoata nimeä. K. Hakasalo, K. Hakasalo… Kas, niin, tuo näytti jo hyvältä. Arkki oli kohta täynnä.

— Mutta entäs jos — käsi pysähtyi taas ja vapisi — mutta entäs jos käy nytkin… samalla tavalla! — Albert näki yht'äkkiä edessään serkkunsa, hienon virkamiehen, vihasta vapisevan hahmon, jonka nimen hän oli kerran kirjoittanut. Serkku kiljui ja ärjyi, mutta tunnusti kuitenkin nimensä ja maksoi, »suvun takia», niinkuin hän sanoi, »mutta en kaikenlaisten deekis-herrain takia». Albertin kasvoja kuumotti ja kirveli kuin piiskan jäljeltä. Jospa kuitenkin jättäisi tämän… Mutta mistä hän ottaa rahat vuokraan ja laskuihin ja käsilainojen maksamiseen? »Novellitko? — eihän niitä ole muualla kuin hänen fantasiassaan», oli hän samalla kuulevinaan. Raivostuneena hän alkoi kirjoittaa edelleen.

Tunnin päästä hän istui pankissa sammunut sikaari kädessä ja odotti johtokuntaan viedyn vekselinsä kohtaloa. Hän oli ottanut rohkaisuryypyn ja kävellyt moneen kertaan pankin oven ohi ennenkuin tuli. Meneeköhän se läpi? Lapsellista, tietysti se menee. Ja jos ei mene, niin syteen tai saveen, tämä oli ainoa pelastus! Hän otti sanomalehden, mutta pani sen pois huomatessaan sen ilmiantavan käsien vapisemisen.

Merkillisen kauan se tänään viipyikin! No, hänen nimensä ei enää maksanut paljon — herrat pohtivat. On hauska antaa herrojen pohtia, pohtikoot, siitä ne palkankin saavat. Hänen paperinsa on nähtävästi johtokunnan tärkein asia tällä kertaa! Mutta entäs jos — äsh, turhaa hermostumista, hermotkin alkavat mennä pilalle. Tämä pelastaa taas hänet vähäksi aikaa — saa olla viimeinen kerta, tällainen temppu. Hätä ei lue lakia, tämä on oikein jännittävää. Hän hautautuu kesäksi jonnekin, vaikka Suursaareen. Parantaa hermonsa. Istuu viimeinkin niin kauan yhdessä kohti, että saa sen novellikokoelman. Se täytyy saada, se on pakko. Muuten ei voi enää elää. Kun vain pääsee alkuun, sittenhän se menee. Kaikilla paremmilla kirjailijoilla on ensin ollut vaikeuksia… Sitten näkevät, mikä mies hän on… Eivät naura enää… Hän se lopuksi nauraa, sille, että on niin helposti pettänyt ihmisten herkkäuskoisuutta. Monta vuotta. Hän kirjoittaa siitä vielä. Näyttää lopultakin olevan hyvin helppoa vetää ihmisiä nenästä… Nyt! Nyt tuli joku johtokunnan ovesta ja sillä oli keltainen paperi. Hyvä! — Ei, se ei vieläkään ollut minulle. Olisikohan — ei, mitä turhia! Pitäisi piloillaan keksiä joku uusi juttu ja päästää se liikkeelle, esimerkiksi, että olen perinyt… Olisi psykologisesti mieltäkiinnittävää nähdä, kuinka kauan se menisi täydestä — kyllä se menisi. Ihmisten tyhmyydestä, siitä se vasta tulisi oikea comédie humaine…

— Herra Strömfeldt?

Hänen eteensä oli pysähtynyt joku outo mies. Silmänräpäyksessä Albert käsitti, mistä oli kysymys; hänen sydämessään jysähti ja veri nousi päähän.

— Minä… olen…

— Olkaa hyvä ja seuratkaa minua.

— Mitä te… tarkoitatte?

Vieras herra ei ollut huomaavinaan hänen kysymystään, ja samassa käsitti Albert itsekin tehneensä virheen, puhuneensa epävarmasti, ja puri huultaan. Ihmisetkin katsoivat. Hän kohautti olkapäitään. Oli paras lähteä.

— Poliisikamariin, olkaa hyvä — sanoi saattaja ja alkoi kulkea hänen rinnallaan.

Albert pysähtyi sytyttämään sikaariaan, piti koettaa olla rauhallinen.

— Kävelkää perässä, en minä karkaa — heitti hän sitten olkansa yli.

Levollisesti hän lähti astumaan pitkin Aleksanterinkatua. Päivä paistoi, asfaltti huokui kuumuutta. Joitakin virkamiehiä tuli vastaan matkalla päiväkahville. Kun ei vain tulisi tuttuja. Vekselinväärennyksestä, ajatteli Albert. Tällaiselta siis tuntui olla vekselinväärentäjä. Enhän minä tunne mitään… eikä se vielä ole sanottu. Ei Hakasalokaan erottaisi nimikirjoitusta omastaan… Kuinkahan ne keksivät? Kun vain pää pysyisi kylmänä, maailmaa tämä on. Tuota kylttiä en ole koskaan huomannut, onkohan se ollut kauan, on tainnut olla…

Hämärä ja viileä porraskäytävä toiseen kerrokseen. Albertin korvissa humisi omituisesti. Pimeä eteinen, ovi oikealla, kun eivät nyt hermot pettäisi, matala, voimakkaasti tupakalle tuleva huone, kaksi poliisia, jotka kohta alkoivat pitää silmällä Albertia, niinkuin peläten karkaamista, komisario pöydän takana. Pöydällä kirjoja ja papereita, seinäalmanakka. Komisario — lihava, pienet, pistävät silmät — puhui telefoniin jotakin, josta ei saanut selvää, kiusoittavan rauhallisesti ja Albertista piittaamatta. Kun hän oli lopettanut, naulitsi hän katseensa Albertiin, vain hetkeksi, mutta se pani Albertin muuttamaan jalkaa. Sitten avasi komisario jonkin kirjan, hyvin rauhallisesti, alkoi tehdä kysymyksiä Albertin henkilöllisyydestä ja kirjoittaa. »Niinkuin asia jo olisi selvä», hermostui Albert, »ei se vielä ole sanottu».

— Täällä on tämä pieni paperi — sanoi komisario sitten hitaasti ja otti käteensä Albertin pankkiin jättämän vekselin. — Kuka on kirjoittanut tämän toisen nimen K. Hakasalo?

— Tohtori Hakasalo tietysti.

— Jaha, jaha, tohtori Hakasalo. Koska hän sen kirjoitti?

Siinä oli varmasti ansa.

— Jokin päivä sitten, en muista varmaan.

— Jaha, jokin päivä sitten, jaha. Kas, kuinka ette muista sitä varmaan?

Albert kohautti olkapäitään. Tuo ei nähtävästi ollut vaarallinen. Mutta samassa hänen ajatuksensa jostakin syystä sekaantui, hän ei millään voinut muistaa, milloin Hakasalo oli lähtenyt kaupungista; tuo sen mahtoi tietää. Albertin tuli kuuma ja hän hermostui taas.

— Siitä on ehkä noin viikko — sanoi hän, mutta huomasi kohta komisarion katseesta tehneensä tyhmyyden. Mitä hänen piti mennä sitä sanomaankaan! Ja vielä tarpeettoman kiireesti. Jospa ei Hakasalo silloin enää ollutkaan kaupungissa.

— Noin viikko… hm. Kirjoititteko te samalla kertaa koko planketin?

Siinä oli taas ansa. Muste oli tietysti samaa.

— Kirjoitin.

— Myöskin summan?

Ahaa, nyt se on väärillä jäljillä! Ei, ei tuota tarvitse pelätä.

— Kirjoitin tietysti.

— Miks'ette vienyt sitä kohta pankkiin?

— Se on minun asiani.

— No no, teidän on parasta vastata.

— En silloin tarvinnut rahaa.

— Olisitteko vienyt, jos olisitte tarvinnut?

— Tietysti.

— Jaha, jaha, tietysti. Mutta minkä takia päiväsitte paperin viikko sitten juuri täksi päiväksi? — Komisario oli taas naulinnut silmänsä Albertiin.

Nyt oli piru merrassa. Hän oli unohtanut koko päivämäärän ja puhunut itsensä pussiin! Puhe summasta oli tahallista harhaanjohtamista. Hän oli klikissä.

— En muista… kai sattumalta.

— Vaikka olisitte voinut viedä vekselin ennenkin pankkiin! Kyllä se on nyt paras, että herra tunnustaa…

— Mitä minun pitäisi tunnustaa?

— … että herra on väärentänyt tämän K. Hakasalon nimen.

— En ole.

— Te olette.

— En.

— Jaha, jaha, kieltää — sanoi komisario levollisesti, samalla kun kirjoitti taas jotakin kirjaansa. — No, puhutaan tuonnempana. Herra nyt miettii asiaa.

Vähän ajan päästä käveli Albert edestakaisin pienessä ristikkoikkunaisessa huoneessa; ikkuna antoi jonnekin takapihalle. Että pitikin sen tyhmännäköisen poliisin saada hänet pussiin! Kuinka hän niin sekaantuikin ajatuksissaan — tai oliko varmaa, että kävi niin äkkiä; mitähän hän oikeastaan oli puhunut? Äsh, kun ei edes muista, hermothan ne pettivät. Olisi pitänyt nauraa ja olla kyynillinen. Mutta ei hän vielä onneksi ole tunnustanut eikä tunnusta. Se on pääasia, siitä täytyy pitää kiinni. Hän peruuttaa kaikki, jos on sanonut jotakin tyhmää, ja keksii jotakin, mitä tahansa. Syyttää hämmennystään. Kun nyt vain ajatus pysyisi selvänä. Pitää tehdä suunnitelma, hän oli tyhmä, kun ei sitä kohta tehnyt. Viisaasti, askel askeleelta — eihän niin vain antaudu! Hakasalo tunnustaa varmasti nimen omakseen. Jo senkin takia, että se on niin hyvin jäljitelty; sitä eivät muut osaisikaan. Mutta jos ei tunnusta, entäs sitten? No niin — Albert huitaisi kädellään ja istuutui lavitsalle — onhan sitten taas tämäkin koettu! Oscar Wildekin istui vankilassa ja kirjoitti tunteellisen kirjan.

Vekselinväärennys! Se ei tuntunut lainkaan niin kaamealta ja juhlalliselta, kuin sen ehkä olisi pitänyt tuntua. Pitänyt? — Niin, siitä on rikoslaissa pykälä. Äsh, rikoslaki: rosvoja ja murhamiehiä varten! Sellaista sattuu pankkimaailmassa joka päivä, ja vain pieni prosentti tarttuu kiinni. Tilasto tarvitsi prosenttinsa, ja minä jäin kiinni, Albert naurahti. Ja mitä se sitten on — vekselinväärennys? Erään pienen muodollisuuden oikotie, pienenpieni valheenpoikanen, jollaisia sovinnainen seuraelämä on täynnä. Marielundinkin seurusteluvalheet — ai, ai, mitä karvaisia piruja, vaikka puhtoisessa paidassa, niin että vain häntä näkyi! Olenko minä nyt sen huonompi? — Sama Albert Strömfeldt kuin aamulla ennen kirjoittamista, sama herra, paitsi etten voi tupakoida, kun ottivat pois tupakat! Niin tosiaan, ottivat pois!

Muistaessaan tämän sai Albert kovan tupakan-nälän. Hänen kasvonsa alkoivat hehkua. Hänen piti välttämättä saada tupakkaa. Hän rupesi kolkuttamaan ovea, samalla nähdäkseen mitä siitä seuraisi.

Ei kuulunut mitään. Hän kolkutti kovemmin ja kovemmin — viimein lähestyivät jostakin askeleet, ja avain kiertyi lukossa. Ovelle ilmestyi merkillisen näköinen lyhyt ja totinen vartija, jolla leveillä hartioillaan oli vartaloon nähden aivan liian suuri pää. Mies seisoi omituisesti etukumarassa niinkuin vatsatautinen.

Albertin teki mieli purskahtaa nauruun.

— Minä tahtoisin tupakkaa.

Vartija kohotti kulmakarvojaan.

— Ei täällä saa.

— Mutta minun hermoni…

— Määräykset — sanoi vartija ja yritti lyödä oven kiinni, mutta Albert sai jalkansa väliin. Taas hänen teki mieli nauraa, tilanne oli niin koomillinen: hänen päänsä oli ovenraossa, ja edessä seisoi säikähtynyt, vatsatautinen vartija. He katselivat hetken toisiaan. Albertin tuli melkein sääli miestä, niin hullunkurista kuin se olikin.

— Mikä teitä vaivaa?

Nyt vasta vartija oikein hämmästyi; Albert olisi varmaan sillä hetkellä voinut päästä hänen käsistään.

— Menkää nyt sisään, herra.

— Mutta mikä teitä vaivaa?

— Se on rinnassa.

— Miksette mene sänkyyn?

Taas katsahti vartija häneen ihmeissään ja pudisti senjälkeen päätään.

— Velvollisuus.

Sitten sai hän oven työnnetyksi kiinni.

Määräykset ja velvollisuus, se on niin tyypillistä! mietti Albert huoneessaan. Jopa se olikin koko velvollisuuden ruumiillistuma, yritti hän lyödä leikiksi, mutta se ei tahtonut onnistua; vartijan surkea ulkonäkö vaivasi häntä. Äsh, poliisit vielä menivät mukiin, mutta tuo viimeinen, oli sekin! Oikea kaleeriorja! — Sellaisilla juuri oli velvollisuuksia. Niinkuin loppuunajetuilla kestikievarihevosilla. Velvollisuus ja velvollisuus! Sehän nyt oli vasta, kuinka jokin sana voi tarttua mieleen ja kiusata — olkoon! Mitä se häneen kuului. Hänellä ei ollut koskaan ollut velvollisuuksia, niistä ei puhuttu Marielundissa. Olipas, kerran oli! Yht'äkkiä leimahti hänen muistossaan, ties mistä syystä, kohtaus rehtorinkansliassa kahdeksannella luokalla — silloin hänellä oli velvollisuus, mutta hän ei tehnyt sitä. Äsh, alan tulla sentimentaaliseksi, torjui Albert muistoaan — huono merkki!

Taas tuli hänen mieleensä vartija. Sellaiset ne sitten minua vartioivat, ajatteli hän, sellaiset alkuihmiset, sitten… linnassa. Linnassa! Hän pysähtyi ja tarttui päähänsä. Hän ei jäisikään tänne tähän koppiin, jysähti hänen mieleensä, hän joutuisi vankilaan… kuritushuoneeseen. Hän ikäänkuin heräsi kylmään puistatukseen ja hänelle selvisi nyt vasta, kuinka hänelle tulisi käymään. Kuritushuoneeseen… tekemään koreja yhdessä kaiken maailman varkaitten kanssa… Se pannaan sanomalehtiin… Sekö tästä tuleekin? Häpeä!… Huone aivankuin vähitellen pieneni hänen silmissään ja puristi häntä; hänen henkeään salpasi… Ja sitten jälkeenpäin: hän, entinen hieno herra, soittamassa ovikelloja… huonosti puettuna, likaisena, parta ajamattomana… tuttavat katsovat hänen ohitseen kadulla… Sekö tästä tuleekin? Häpeä, häpeä! — ei ikinä, ei ikinä hän kestä sitä!… Syömään luusoppaa atavististen, matalaosaisten murhamiesten kanssa… hänen mielessään vilahti kuva Notre-Dame-kirkon paholaisesta, joka järsii sääriluuta… Hänen teki mieli huutaa, mutta ääni ei kulkenut. Ei ikinä, ennen vaikka mitä! Häntä puistatti kuin vilussa, ja ajatus sekaantui sotkuiseksi vyyhdeksi… koti… Marielundin vieraat… Hänestä tuntui yht'äkkiä samanlaiselta kuin pienenä, kun hän oli tehnyt jotakin pahaa ja hänen äitinsä puolusti häntä, kunnes hän itsekin uskoi syyttömyyteensä. Niin, syytönhän hän olikin. Eihän hän hetkeäkään ollut ajatellut muuta kuin itse lunastaa takaisin vekselinsä, ja kaikki olisi ollut hyvin. Se oli vain hätävara. Kun rahat loppuivat. Ja minkätakia ne loppuivat? Papan avokätisyyden ja nahjusmaisuuden takia. Siinä oli syy. Niinkuin koko kasvatuksessa… Albert on nero ja rikas… Albertin ei tarvitse tehdä mitään. Siinä se; hän oli ollut heidän kunnianhimonsa leikkikalu, ei mitään muuta. Tähän se oli vienyt, sentakia hän istui tässä. Syyttömästi… tämä häpeä…

Albert nyyhkytti.

Hänen heikoissa ja sairaissa aivoissaan meni kaikki sekaisin, katkeruus ja häpeäntunne, oikea ja väärä, nykyisyys ja menneisyys. Tuollainen hieno herra… sinä suoritat hyvin nopeasti… kuritushuone… murhamiehet… vartija… velvollisuus… mikä oli velvollisuus?… Mitä hänen pitikään tehdä?… Pois, pois, ennenkuin ne tulevat ja vievät… Liikkuiko joku käytävässä? Hän ei kestä tätä häpeää. Ei ikinä kuritushuoneeseen, ennen vaikka mitä! Nopeasti, nopeasti, nyt on kiire!

Rasahtiko lukko? — Aivan varmasti se rasahti… Albert oli silmänräpäyksessä huomannut ikkunaristikon ja sen välimatkan lattiaan. Käsi tarttui kesäpuvun vyöhön…

Vapisevin käsin ja koko ruumiin täristessä ryhtyi hän kuumeisella kiireellä suorittamaan elämänsä viimeistä työtä, kiinnittämään vyötä ikkunaristikkoon. Pian, pian, nopeasti, nopeasti! Häpeä, velvollisuus… tämä oli velvollisuus!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VÄÄRÄÄN HAUTAAN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VÄÄRÄÄN HAUTAAN

- LAURI POHJANPÄÄ

- SISÄLLYS:

- I.

- KIRKKO-MARI.

- RUISSÄKKI.

- SUONTAAN MIINAN SALAISUUS.

- UNTA.

- RISTI.

- II.

- VÄÄRÄÄN HAUTAAN.

- VIHA.

- PÄÄSKYNEN

- HÄÄMATKA.

- VELVOLLISUUS.

- I.

- II.

- III.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE