Määrän päässä
Date: 2025-07-02T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish drama -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Määrän päässä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Määrän päässä

Kolminäytöksinen näytelmä

Author: Arvi A. Seppälä

Release date: July 2, 2025 [eBook #76430]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto Oy, 1919

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76430

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MÄÄRÄN PÄÄSSÄ ***

language: Finnish

MÄÄRÄN PÄÄSSÄ

Kolminäytöksinen näytelmä

Kirj.

ARVI A. SEPPÄLÄ

Seuranäytelmiä 206

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1919.

HENKILÖT:

Tohtori Alfred Sanmarck, kemisti.
Rouva Sanmarck, hänen äitinsä.
Hilda, hänen vaimonsa.
Aarne Kartio, taidemaalari.
Jenny Kautto.
Tohtori Tela, fysiikantutkija.
Miili, tohtorin palvelija.
Naisia.
Herroja.

Tapahtuu Helsingissä nykyaikaan.

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

(Tohtori Sanmarckin työhuone. — Sivuun työnnettävillä rautaisilla ovilla varustetun oviaukon kautta näkyy perällä laboratoorio, hieman synkännäköinen huone vaaleanharmaaksi maalattuine seinineen ja holvattuine kattoineen. Laboratoorion perällä on akkuna, sen edessä tilava pöytä, jolla on retortteja, vaakoja, koeputkia y.m. tieteellisiä esineitä. Keskellä lattiaa on toinen samanlainen pöytä samaa alaa käsittelevine laitteineen; ja vasemmassa peränurkassa tulisija sulattimineen ja muine tieteellisine koneineen. Seinähyllyillä on runsaasti pulloja, purkkeja, laatikoita ja kaikenlaisia aineksia. Laboratoorio tekee hiukan siistimättömän vaikutuksen.)

(Etuhuone on tilava ja hauskempi. Oikealla ovi ja vasemmalla akkuna, jonka edessä on suuri kirjoituspöytä, kukkurallaan kirjoja ja papereita. Samalla puolen peräseinällä on valtava kirjahylly sekä oikealla taka-alalla leposohva pöytineen ja tuoleineen. Oikealla etualalla on uuni, vasemmalla seinäpeili ja lähellä kirjoituspöytää kiikkutuoli. On ilta. Laboratoorio on voimakkaasti valaistu, jotavastoin etuhuoneen valaistus on hiukan hillitympi.)

(Tohtori ja Tela työskentelevät laboratooriossa ja Jenny järjestelee papereita kirjoituspöydän ääressä etuhuoneessa. — Sanmarck on noin 36-vuotias hieman kuivannäköinen mies. Tarmokkailla kasvoilla näkyy ankara älyllisyys. Silmät teräsharmaat ja terävät; niiden katse hiukan alta kulmien. Suu tiukasti yhteen puristunut; leuka hieman esiinpistävä ja sileä. Tukka tumman ja teräsharmaan väliltä ja sileäksi kammattu. Puhuu korottomalla ja levollisella äänellä, jossa on hiukan ohut sointu. Hänen käytöksensä pääsävynä on järkähtämätön levollisuus.)

Tela (keski-ikäinen, älykkäännäköinen ja käytökseltään huolellinen mies; tutkii suurella pöytään kiinnitetyllä mikroskoopilla erästä koeputkea; heittää hetken kuluttua työnsä, tulee etuhuoneeseen ja sytyttää tupakan). Te olette väsymätön, neiti!

Jenny (noin 25-vuotias, pitkä ja solakka; näyttää hieman elähtäneeltä ikäisekseen; kasvot eivät ole juuri kauniit, mutta henkevät ja miellyttävät, kulmat kaarevat, silmät kauniit ja eloisat; huulilla eräänlainen katkerankuivettunut hymy). Täytyy…! Näistä papereista ei ole tavallisen ihmisen juuri helppo päästä selville.

Tela (istuen nojatuoliin). Ne ovat aikajärjestyksessä, vanhimmat muistaakseni vuodelta 1904.

Jenny (matalasti). Herra varjelkoon, niin vanhoja! Ja mitä nämä kaikki sisältävätkään?

Tela. Tulokset fysikaalisen kemian uusimmista saavutuksista. Nuo paperit ovat kallisarvoisemmat kuin ehkä aavistattekaan, neiti.

Jenny. Oo, niinkö?

Tela. Jonain kauniina tai rumana päivänä niillä vielä hämmästytetään maailmaa.

Jenny. Ja milloinka, Herran nimessä, minä saan nämä kaikki valmiiksi!?

Tela. Aivan niin… Täytyy todellakin ihmetellä sen miehen ehtymätöntä työtarmoa.

Jenny. Hän on kerrassaan rautainen mies!

Tela. Ja hänelle jos kenelle on tieteensä muuttunut intohimoksi…

Jenny (arasti, katsoen laboratoorioon). Hyss! Tohtori tulee! (Poistuu nopeasti papereineen.)

Sanmarck (keskeyttää työnsä ja tulee etuhuoneeseen). No, kuinkas käy?

Tela. Ei vieläkään. Ehkä jätämme sen huomiseksi.

Sanmarck (katsoen kelloaan). Niin, kellohan on jo kohta seitsemän.

Tela. Aiotko sinä vielä jatkaa?

Sanmarck. Kyllä hiukan. Tiedeakatemian kokous alkaa vasta tunnin päästä.

Tela. Ei ole hyvä, että sinä noin ylenmäärin vaivaat itseäsi.

Sanmarck (sytyttäen sikaarin ja heittäytyen sohvalle lepäämään). Täytyy!… Näin lähellä päämäärää en voi ajatella lepoa ennen kuin vasta äärimmäisen väsymyksen jälestä.

Tela. Sinä teet lopun itsestäsi. Sinun pitäisi kunnollisesti levätä.

Sanmarck. Mitä se hyödyttää? Ajatukset pyrkivät työskentelemään levätessäkin.

Tela. Se johtuu liiallisesta hermojännityksestä.

Sanmarck. Kymmenen vuotta.. kymmenen vuotta hellittämätöntä työtä; toiveita ja pettymyksiä! Ja sitten viimein aivan määrän päässä… ajatteles, se voi jännittää!

Tela. Niin, niin, niinä ymmärrän sen hyvin.

Sanmarck (miettivästi). Kun ajattelen taaksepäin sitä aikaa, niin en usko, että lähtisin elämään sitä uudelleen… Ihminen on sentään pohjaltaan suuri optimisti… (Lyhyen vaitiolon jälkeen.) Mutta viime aikoina olen monesti pelännyt kadottavani levollisuuteni ja tekeväni jonkun varomattomuuden.

Tela. Niin, niin, sellaiset ajatukset pyrkivät aina menestyksen hetkellä mieleen.

Sanmarck. Mutta jos jotain tapahtuisi — jollen syystä tai toisesta voisikaan lopettaa työtäni — niin sinä voit pelastaa minun keksintöni ihmiskunnalle.

Tela. Sen teen, siitä saat olla vakuutettu… jos niin onnettomasti kävisi!

Sanmarck. Niin, eihän voi nähdä tulevaisuuteen… ja nämä tulokset ovat erinomaisen tärkeät vastaisille kemian- ja fysiikantutkimuksille.

Tela (nousten). Kerrassaan hämmästyttävät, mullistavat! Alkuaineiden hajoittaminen ei ole enää hypoteesi, vaan lopullinen totuus! (Riisuu työmekkonsa ja menee laboratorioon pesemään käsiään.)

Sanmarck (vaatimattomasti). Alku on jo tehty; toiset voivat jatkaa. Olisi itserakasta ajatella, että tiede olisi meidän päivinämme viimeisen sanansa sanonut. Me' olemme vain heikkoja aseita ikuisen kehityksen käsissä. Voimme olla onnellisia, jos pieneltä osaltamme saamme kaivetuksi esiin jonkun murusen totuutta luonnon mittaamattomista syvyyksistä.

Tela (tulee ovelle kuivaten käsiään). Aivan niin, Alfred, eikä sinun osasi siinä tule olemaan suinkaan pienimpiä! (Kuuluu koputusta ovelta.)

Sanmarck (huutaen). Kuka siellä?… Äiti varmaankin. (Rouva Sanmarck tulee kantaen kahvitarjotinta. — Hän on noin 60-vuotias, lihavahko ja säilyneen näköinen. Pyöreät, verrattain nuorekkaat kasvot; vaaleahkossa tukassa ainoastaan ohimoilla harmaata. Käytökseltään vaatimaton ja hyväntahtoinen; oikea perheenemännän perikuva.)

Rouva Sanmarck. Minä se vain olen, Alfred.

Tela (tullen sisään). Iltaa, rouva Sanmarck! Ja vallan kahvia mukana!

Rouva Sanmarck. Iltaa, tohtori! — Eikö se maistu hyvältä?

Tela. Kerrassaan oivalliselta, rouva!

Sanmarck (naurahtaen). No, johan sinä taas lähdit kiikuttamaan sitä tänne!

Rouva Sanmarck. Tietysti, kun et taaskaan tullut ruokasaliin.

Sanmarck. Tiedäthän, etten minä sellaisia muista.

Rouva Sanmarck (laskien tarjottimen pöydälle). Ettekä tekään muistuta häntä, tohtori!

Tela. Aivan varmaan, rouva! Mutta hän on auttamaton.

Sanmarck (hyväntuulisesti). Äidit tahtovat pitää lapsiaan lapsina hautaan saakka. (Menee laboratoorioon pesemään käsiään.)

Rouva Sanmarck. Niin, kunpa vain osaisit totella. Mutta tällaista se aina on ollut. — (Kaataa kahvia.) Ettekö halua hiukan kahvia, tohtori?

Tela. Kiitoksia, rouva! Ehkä hiukan. (Ottaa kahvia.)

Rouva Sanmarck. Hän on lakkaamatta työssä, päivät ja yöt.

Tela. Hänen tehtävänsä on vaatinut aikaa ja ponnistuksia. Mutta nyt on se jo ohi, ja hänen keksintönsä mullistaa maailman; johtaa tieteet uusille urille!

Rouva Sanmarck. Siitä tulee siis kumminkin jotain!

Tela. Aivan varmaan! — Se muuttaa kokonaan tähänastiset käsitykset alkuaineiden luonteesta ja kumoaa teorian niiden muuttumattomuudesta!

Sanmarck (laboratooriosta). Nyt puhut äidille hebreaa!

Rouva Sanmarck (hyvillään). Niin, paljoa minä en siitä ymmärrä… Mutta hyvä Jumala, kylläpä siinä on saanutkin ponnistaa! Tiedättekö, hän on toisinaan työskennellyt kello kolmeen ja neljäänkin asti yöllä täällä laboratooriossa.

Tela. Ai, ai, sitä miestä. Milloin hän sitten on nukkunut?

Rouva Sanmarck. Aamusilla muutaman tunnin. Ja on siinä toisinaan huvennut koko yökin. (Sanmarck tulee.)

Tela. Niinkö?! Kuule, sinut pitäisi sulkea johonkin laitokseen, Alfred!

Sanmarck. Äiti liioittelee! Toisinaan, kun on tärkeitä kokeita, minä lepään tuolla sohvalla… (Istuutuu ja ottaa kahvia.)

Rouva Sanmarck. Niin, niin, mutta ei sellaista kenenkään terveys ajan pitkään voi kestää.

Tela. Samaa sanon minäkin, mutta hän ei vain ota sitä uskoakseen.

Rouva Sanmarck. Minusta sinä näytät nytkin niin rasittuneelta.

Sanmarck. Mistä se johtuisi? Minähän nukuin aamulla kauan.

Rouva Sanmarck. Vaikka, mutta sellainen öillä työskenteleminen ja päivillä nukkuminen on epäterveellistä. Se on säännötöntä!

Sanmarck. Äh, mitä hulluja! Minulle se on aivan säännöllistä!

Tela (nousten). Kiitoksia, rouva!

Rouva Sanmarck. Ettekö halua vielä, tohtori?

Tela. En, kiitoksia! Täytyy jo mennä!… Lähde sinäkin, Alfred. Huomenna on uusi päivä!

Sanmarck. Minun täytyy tarkastaa muistiinpanoni!

Tela. Hyvää yötä, rouva! Näkemiin, Alfred!

Rouva Sanmarck. Hyvää yötä!

Sanmarck. Näkemiin! (Tela poistuu.)

Rouva Sanmarck. Odotin sinua edes kahville, kun olin aivan yksin kotona.

Sanmarck. Missä on sitten Hilda?

Rouva Sanmarck (hymähtäen). Missä lienee… Lähti taas herra Kartion kanssa.

Sanmarck. Niinkö?… Hm!… No, täytyyhän hänenkin kuluttaa aikaansa. Sehän nyt on muutamain ihmisten ainoa elämäntehtävä.

Rouva Sanmarck. Mutta millä tavalla? Minä en pidä oikein tuosta Jennyn ja Kartion seurasta.

Sanmarck. Miksi niin?

Rouva Sanmarck. En tiedä, mitä he ovat ihmisiä. Paljon heistä vain on puhuttu.

Sanmarck. Äsh, mitä niistä puheista! Sitä puhutaan niin paljon tyhjää.

Rouva Sanmarck. Se ei ole niin tyhjää! Näkeehän sen… Kuuluivat matkustelleenkin yhdessä kuin oikea pari. Ja sinä vielä otit tuon Jennyn taloosi.

Sanmarck. Mutta tarvitsihan tyttöraukka työtä ja minä luotettavan puhtaaksikirjoittajan.

Rouva Sanmarck. Minä en ymmärrä mitä nuo tuollaiset suhteet oikein ovat. Mutta vanhan ihmisen silmiin ne näyttävät rumilta.

Sanmarck. No, ei pidä olla aina niin turhantarkka. Jenny on pohjaltaan kelpo ihminen.

Rouva Sanmarck (huoaten). Niin, eihän se oikeastaan niin kumma ole, jollei Hilda viihdykään kotona. Hän on saanut liian paljon olla yksin.

Sanmarck. Niin kai… mutta sitä nyt ei kumminkaan ole voinut auttaa.

Rouva Sanmarck. Sinä olet käsittämätön luonne, Alfred! Luuletko sen olevan niin hauskaa Hildallekaan?

Sanmarck. En. Sen on hän liiankin usein sanonut. (Leikillisesti.) Mutta en tiennyt teidän olevan niin yksimielisiä.

Rouva Sanmarck (kärsimättömästi). Ooh, älä laske leikkiä, Alfred!

Sanmarck. Yhdessä asiassa te naiset olette kaikkina aikoina pysyneet samanlaisina. Korkeinta miehen elämässä pitää olla naisen, ja kaikki muu vasta sen jälkeen.

Rouva Sanmarck. Tässä ei ole siitä kysymys.

Sanmarck. Kysymys on siitä, onko miehen oltava ympäristönsä orja vai saako hän vapaasti seurata taipumuksiaan. — Oikeastaan on se vain kunnianhimoa Hildassa.

Rouva Sanmarck. Kunnianhimoa —?

Sanmarck. Niin, hän tahtoisi kaikin mokomin saada minut julkiseen elämään. Hän tietää, että minun alallani tullaan useimmiten kunnioitetuksi vasta luurankona.

Rouva Sanmarck (huoaten). Sinä et tunne naisen sydäntä!

Sanmarck. En, varjelkoon! Minä tunnen tarkalleen noin seitsemänkymmentaviisi alkuainetta ja lukemattomia yhdistyksiä. Mutta sellaista yhdistystä kuin naisen sydän ei tunne kukaan. — Ei puhuta enää siitä, äiti.

Rouva Sanmarck. No, ei, ei, koska niin tahdot. Sinun kanssasi ei kumminkaan pitkälle pääse. Mutta usko minua, sellainen ei ole tervettä elämää, Alfred!

Sanmarck (taputtaen häntä olkapäälle). Mutta nythän minun tehtäväni on päättynyt ja sitten minusta tulee oikein kuuliaisen pojan ja aviomiehen esikuva! Ja kuuluisa mies, kuten Tela vakuutti.

Rouva Sanmarck (toivoen). Onko se oikein varmaa, Alfred?

Sanmarck. On, äiti, tällä kertaa se on varmaa.

Rouva Sanmarck (iloisesti). Sitten minä uskon sen, koska sinä sen sanot. (Jenny tulee ja menee pöydän luo.)

Sanmarck. Kas niin, nyt minä menen vielä hiukan työhön… ja suljen oveni! (Menee laboratoorioon ja vetää ovet kiinni.)

Rouva Sanmarck (innostuneena). Hän on siis viimeinkin onnistunut!… Ja Alfred Sanmarckista tulee kuuluisa mies! Että hänellä todellakin oli kykyä ja tarmoa viedä se päätökseen, ajatelkaas sitä, neiti!

Jenny (matalasti). Se on ihailtavaa, rouva… mutta onko se viisasta?

Rouva Sanmarck. Kuinka niin?

Jenny. Hukata noin elämänsä yksinomaa työhön ja päästää perheasiansa rappiolle. — Ettekö ole mitään huomannut?

Rouva Sanmarck (terävästi; istuutuen). Mitä te sillä tarkoitatte, neiti?

Jenny. Hilda olisi tarvinnut toisenlaisen miehen. Hän on kovin elämänhaluinen, rakastaa julkista elämää ja vaihtelua. Pelkään, ettei hän ole koskaan oikein ymmärtänyt miehensä luonteen syvyyttä.

Rouva Sanmarck. Tarkoitatte siis, että jotain olisi kierosti!

Jenny. Pahaa pelkään! — Olen juuri halunnut tästä puhua rouvalle, mutta en ole saanut tilaisuutta.

Rouva Sanmarck (jännitettynä). Te luulette siis, että Kartio…?

Jenny. Olisiko se niin ihme? Jokainen luojan päivä yhdessä; ainaista seurustelua ja vieraskäyntiä! Toinen sillä aikaa hautautuneena työhönsä kuin erakko… Hyvä Jumala, ihmisethän ovat vain ihmisiä.

Rouva Sanmarck (kauhistuen). Olen aina pelännyt tätä, mutta uskoin, että se on vain vanhaa ystävyyttä. Onhan Kartio Hildan koulutoveri…

Jenny. Ja nuoruuden ensimäinen ihailija! Aina hullumpaa vain! Sellainen helpottaa lähentymistä.

Rouva Sanmarck (kuohuissaan; nousten). Herra varjelkoon, eikö sitten enää millään ole rajaa!… Te olette varma siitä, että heidän välillään on jotain?

Jenny. Minä en ole varma mistään! Mutta puhutaanhan siitä jo… Ja onhan se niin tavallista.

Rouva Sanmarck (kiivaasti). Niin tavallista kaikenlaisille, mutta ei säädyllisille ihmisille!

Jenny. Mitään ehdottomasti säädyllisiä ei ole. Kaikki ovat kerran säädyllisiä, kunnes eivät ole sitä enää.

Rouva Sanmarck. Ja tuollaista tekin kärsitte! Pitäisihän teilläkin olla Kartioon jotain vaikutusvaltaa.

Jenny (raskaasti). Pelkään, että olen sen menettänyt.

Rouva Sanmarck. Niin, niin, sellaista siitä tulee, kun alkaa elämänsä sillä tavalla!

Jenny (kipeästi satutettuna). Minä ymmärrän mitä te tarkoitatte, rouva! Mutta nythän onkin kysymys henkilöistä, jotka ovat alkaneet paremmalla tavalla.

Rouva Sanmarck (katsellen hetken vaieten Jennyä). Minä olen aina ihmetellyt erästä asiaa.

Jenny. Ja mitä sitten?… Sanokaa pois vain!

Rouva Sanmarck. Teidän suhdettanne Kartioon… Te kun olette niin ymmärtäväinen.

Jenny (katkerasti hymyillen). Minä en ole ollut sitä aina. (Pistävästi.) Olin siihen aikaan säädyllinen, ja kun lakkasin olemasta sitä, tulin ymmärtäväiseksi.

Rouva Sanmarck. Mutta kuinka te sentään saatoitte?

Jenny. Minulla tuskin oli muuta valittavaa.

Rouva Sanmarck. Niin sanovat kaikki.

Jenny. Ja mistä tiedätte, ettei heillä ole syytä siihen? Te olette elänyt vain onnen päivänpuolella; mitä tiedätte te siitä elämästä, jota eletään varjossa… Te tunnette oikeastaan niin vähän elämää!

Rouva Sanmarck. Se on paljon sanottu!

Jenny. Olinhan varaton, yksinäinen tyttö, ja minun täytyi keskeyttää koulunkäyntini. Kasvatukseni oli kyllä opettanut minut vaatimaan elämältä, mutta ei mitään hankkimaan. Suoraan sanoen, minulla ei ollut juuri muuta mahdollisuutta kuin kenties elävänä hautautua johonkin nurkkaan.

Rouva Sanmarck. No, se nyt ei olisi ollut kaikkein pahinta!

Jenny. Ei, mutta pahinta on se, että niinkin yksinkertaiseen asiaan kuin elämiseen tarvitsee nykyään olla piispa enona ja kaiken maailman suositukset. Kun pyrin johonkin, sain vain kohteliaisuuksia ja hymyilyjä, mutta en tointa. Ensimmältä itkin, sitten raivosin ja lopulta hymyilin takaisin, koska se oli sentään helpompaa.

Rouva Sanmarck (matalasti). Niin, en tahdo tuomita teitä. — Mutta tämä asia on korjattava. Herranen aika, minkälainen isku se olisi Alfredille, jos hän nyt juuri joutuisi sellaiseen! Nyt, kun kaikki on kääntymässä hyvinpäin, kun hänestä tulee kuuluisa mies! Hyvä Jumala, mitä me nyt teemme?

Jenny. Viisaasti menetellen on asia ehkä vielä autettavissa.

Rouva Sanmarck. Niinkö luulette? Voi, sanokaa, mitä meidän on tehtävä!

Jenny. On parasta, että koetatte varovasti saada tohtorin ymmärtämään, kuinka vaarallista sellainen elämä on jo juorujenkin vuoksi. Minä haen käsiini Kartion ja sanon hänelle lujat sanat.

Rouva Sanmarck. Oi, tehkää niin, neiti! Siten torjutte onnettomuuden, joka teidän mukananne tuli tähän taloon.

Jenny. Ei, rouva; kaikella on syynsä, ja tämän asian syyt ovat yhtä vanhat kuin asianomaiset itsekin! He yksinkertaisesti eivät sovi toisilleen! (Poistuu kiireesti.)

Rouva Sanmarck (menee ja avaa ovet). Alfred!

Sanmarck (päätään kääntämättä). Niin, äiti… Oletko sinä vielä siellä?

Rouva Sanmarck. Tulehan hiukan tänne, Alfred.

Sanmarck (tullen ovelle). No, mitä se nyt taas on?

Hilda (pistää päänsä ovesta sisälle. — Hän on 30-vuotias, komea nainen. Kasvot säännölliset ja miellyttävät. Tukka tumma, vahva ja huolellisesti laitettu; silmät tummat ja ilmehikkäät Kauniinmuotoinen suu ilmaisee voimakkaita intohimoja ja rehevä vartalo kuvastaa ylikuohuvaa elinvoimaa. Hän on puettu vaaleaan, maukkaaseen seurustelupukuun ja harsohuivi olkapäillä). Uskaltaako tänne tulla?

Sanmarck (hiukan ivallisesti). Miksei!… Mutta ei sinun sentähden olisi pitänyt pukeutua noin vaaleisiin.

Rouva Sanmarck (Sanmarckille). Puhumme siitä sitten myöhemmin.

Hilda. Kävin taidenäyttelyssä ja siellä oli niin hirveän mieltäkiinnittävää! (Menee laboratoorioon.)

Sanmarck. Vai niin… Tämä tuskin tarjoaa mielenkiintoa muille kuin ammattimiehille.

Hilda (katsellen ympärilleen). Ainakin täällä voi tahria itsensä! Herra varjelkoon, kylläpä täällä on sälyä! Täällä ihan pelkää liikkua!

Rouva Sanmarck. Olisit jäänyt tälle puolelle!

Hilda (ottaen erään putken). Ei mutta katsoppas! Mitä tämä on?

Sanmarck. Ai, ai, älä koske siihen! Se on vedyllä käsiteltyä, räjähdyselohopeaa; (Ottaa häneltä pois putken.)

Hilda. Räjähdyselohopeaa! Mitä se on?

Sanmarck. Uskomattoman herkästi syttyvää ja voimakasta räjähdysainetta… nitroelohopeaa. Se räjähtää päästessään äkkiä ilman yhteyteen. Kokeilin sillä kerran huvikseni.

Hilda. Niin mieltäkiinnittävää! Annahan, kun katson!

Sanmarck. Ole hyvä!… En kumminkaan uskalla luovuttaa sitä tottumattomiin käsiin. Pudottaisit sen vielä lattialle.

Rouva Sanmarck (kauhistuneena). Älä herran nimessä anna sitä hänelle!

Hilda. Ja mitä sitten tapahtuisi?

Sanmarck. Räjähdys tietystikin!

Hilda. Tuommoinen hiukkanen!

Sanmarck. On enemmän kuin tarpeeksi suorimaan ihmisen nopeasti ja kivuttomasti toiseen maailmaan.

Hilda (pudistaen olkapäitään). Äsh, minkälaisien kauheuksien keskellä sinä elät!

Rouva Sanmarck. Sanos muuta! Nyt minä en uskalla ensi yönä nukkua!

Sanmarck (pistäen putken hyllylle). Ne eivät ole vaarallisia sille, joka tuntee ne ja jolla on selvät aivot. Mutta asiantuntemattomien on parasta pitää sormensa kaukana niistä. (Miili tulee papereihin kääritty taulu kädessä.)

Miili. Tohtorinna käski tuoda tämän tänne.

Hilda (vilkkaasti). No, johan se on viimeinkin täällä! Nyt saat yllätyksen, Alfred!

Sanmarck (tullen etuhuoneeseen). Mikä se sitten on?

Hilda. Taulu. — Nostakaa se tuonne sohvalle, niin saamme nähdä. (Miili nostaa taulun sohvalle ja poistuu.)

Sanmarck. Milloinka sinä olet ruvennut harrastamaan taidetta?

Rouva Sanmarck. Sehän on hänen viimeisin kiihkonsa!

Hilda. Herra varjelkoon! Täytyyhän seurata aikaansa, kun sinäkään et mistään välitä!

Sanmarck. Hm!

Hilda. Niin, ajatteles… nyt saat nähdä jotain erinomaista… Kartio on saanut siitä erittäin kiittäviä arvosteluja. (Päästelee kääreitä.) — — — Kas niin, mitä pidät siitä?

Sanmarck (tarkastellen taulua). Ja mitä tämä sitten tarkoittaa? Nykyaikaisia maalauksia on mahdoton ymmärtää, jollei tunne taulun nimeä, näetkös.

Hilda. Etkö näe, että se kuvaa kuokkivaa miestä? Taulun nimi on "Raataja".

Sanmarck. Ja sinä ostit tämän taulun Kartiolta?

Hilda. Niin, sinun työhuoneeseesi. Täällä on niin alastonta, että hirvittää. — Minun todellakin onnistui ehtiä ajoissa. Ajatelkaas, se olisi saattanut mennä.

Sanmarck (hymyillen). Olipa todellakin onnenpotkaus!

Rouva Sanmarck. Ja mitä tuo on sitten olevinaan?

Hilda (hermostuneesti). Olevinaan! Kuinka äiti voi noin puhua taideteoksesta!

Rouva Sanmarck. Taideteoksesta… Jos tuo on taideteos, niin sitten olen minäkin!

Sanmarck. Paljonko maksoit tästä aarteesta?

Hilda. Sain sen kahdeksalla sadalla. Mutta oikeastaan sen arvo on paljoa suurempi.

Sanmarck. Niin, niin, ystäväin kauppaa! (Hieman ivallisesti.) Sinä hankit minulle todellakin yllätyksen, Hilda!

Rouva Sanmarck (lyöden käsiään yhteen). Herra varjelkoon; kahdeksansataa tuommoisesta! Onpa se kadulta löydettyä rahaa; on totisesti. Ei, ei; Alfred, sinun täytyy pistää rahakukkaro syvemmälle taskuusi! Muuten tästä yks kaks joudutaan maantielle!

Hilda (hermostuneesti). Äsh, te olette kaikki samanlaisia! Sanokaa nyt Herran nimessä, mitä siinä on vikaa!

Sanmarck. No, ensiksikin: kukaan kuokkija ei asetu noin jyrkästi kaltevalla maalla kuokkimaan ylhäältä alaspäin, kuten sinun raatajasi on suvainnut tehdä.

Hilda. Ja miksi niin, herra erehtymätön?

Sanmarck. Kokemuksesta hän tietää, että turpeen kiskominen alhaalta ylöspäin vaatii enemmän voimaa kuin päinvastoin. Sehän on fysiikan lakien mukaista.

Hilda (suuttuen). Kas vain, etkö löytänytkin vikaa!

Sanmarck. Niin, en voi sille mitään, ettei kukaan kuokkija halua sinun mieliksesi saada verensyöksyä päähänsä.

Hilda. Kyllä sinä olet sietämätön!

Sanmarck. Niinhän se käy, kun etsitään agraariaiheita bulevardeilta käsin.

Hilda (kiivaasti). Oosh… sinä… sinä olet ihan mahdoton mies! (Istuutuu sohvalle taulun viereen.) Sinun tavallasi ei kukaan sivistynyt mies kohtele vaimoaan!

Sanmarck. No, no, no, no, älä nyt taas rupea traagilliseksi!

Hilda. Onko nyt mielesi hyvä, kun sait nolata minua?

Sanmarck (rauhoittaen). Mutta leikkiähän se vain oli!

Hilda. Kaunista leikkiä! Sinä luulet yksin olevasi niin viisas; olet niin syntisen itsetietoinen, ettei toinen ihminen!

Sanmarck. Ohoh, vasta minä sen ensi kerran kuulin!

Hilda. Niin juuri, sellainen sinä olet. Kaikki ihmiset sinua ihmettelevät, tiedätkö! Sanovat, että sinä olet kerrassaan mahdoton mies!

Sanmarck, No, Herran nimessä, tee kuinka tahdot. Enhän minä tahdo arvostella.

Hilda (melkein itkien). Et muuta kuin loukkaat jokainen Luojan päivä! Ostin sen juuri sinun työhuoneesi seinälle ilahuttaakseni sinua!

Sanmarck. No, siihenhän se on aivan kuin tehty. Täällä ei sitä monikaan katsele.

Hilda (nousten). Tänne sitä ei aseteta nyt enää!

Sanmarck. Suo anteeksi, jos turmelin sinussa kauniin vaikutuksen!… Eikä puhuta siitä enää.

Hilda. Sinä et turmellut mitään! Onneksi et ole mikään taiteentuntija.

Sanmarck. Jumalan kiitos!

Hilda. Mutta se vain on totta (kääntyen) ettei sinulla ole ihmistapoja! Olen monasti saanut hävetä silmät päästäni sinun tähtesi… (Sanmarck poistuu oikealle sanaakaan sanomatta.)

Hilda (kävellen hillityssä raivossa). Ooh, tätä elämää, tätä elämää! Niin tuskallista ja ikävää!

Rouva Sanmarck. Hm!… Niin metsä vastaa kuin sinne huudetaan.

Hilda. Luuletteko, että hän loukkaantui?

Rouva Sanmarck. uskin, eiköpä hän liene siihen jo tottunut.

Hilda. Enkä minä juuri suuria välitä jos loukkaantuikin. Tarvitsikos hänen käyttäytyä sillä lavoin!

Rouva Sanmarck (huoaten). Niin, sinussa kai ei ole mitään vikaa.

Hilda. Sitä en ole sanonut! Mutta täytyyhän teidänkin myöntää, ettei tämä ole mitään elämää tällainen.

Rouva Sanmarck. Ei, sitä se ei ole. Se ei ole oikeata perhe-elämää; olen sen kauan jo huomannut. Mutta missä on vika?

Hilda. Niin, Herra nähköön, sanokaas se.

Rouva Sanmarck. Kyllä… Miksi sinä välttämättömästi tahdot muodostaa miehesi oman kaavasi mukaan? Pitäisihän sinun jo huomata, että siihen hän on liian jäykkää ainetta.

Hilda. Miksi hän sitten on niin erilainen kuin muut miehet?

Rouva Sanmarck. Siksi, että hänellä on oma erikoinen elämäntehtävänsä. Onko sinulla sellaista?

Hilda (hämillään). Ei… enkä välitäkään!

Rouva Sanmarck. Siinäpä se! Pitäisikö hänen sitten ajelehtia sinun tuultesi mukaan, kun hänellä on parempaa tehtävää?

Hilda. Mutta hänen pitäisi ainakin ymmärtää, että minä menin naimisiin hänen enkä hänen elämäntehtävänsä kanssa!

Rouva Sanmarck. Hyvä Jumala, miltähän tämä maailma näyttäisi, jos kaikki miehet olisivat olemassa vain mennäkseen naimisiin! Koeta ymmärtää, rakas lapsi, ja mukautua siihen.

Hilda (jäykästi). Oletteko te tehnyt niin?

Rouva Sanmarck. Olen, ja niin ovat tuhannet muut tehneet! Vaimon tehtävä on kodissa eikä mestaroida miehensä elämänkutsumusta. Niin minä asemani käsitin, enkä luule silti eläneeni hukkaan.

Hilda. Mutta te ette tuntenut itseänne syrjäytetyksi ja yksinäiseksi!

Rouva Sanmarck. Kyllä, hyvinkin usein. Mutta minä ymmärsin, että sen uhrin vaati minulta elämä eikä mieheni yksin.

Hilda (huoaten). Niin, hyvähän teidän on puhua poikanne eduksi.

Rouva Sanmarck (painavasti). Minä luulen puhuvani myöskin sinun eduksesi. — En ymmärrä tätä nykyaikaa! Eikö riitä, että naisesta on tullut miehen kilpailija kaikilla aloilla? Pitääkö sen kilpailun jatkua avioliitossakin? Eikö heiliä sitten ole enää mitään yhteistä?

Hilda (synkästi; nousten). Ei meillä ainakaan.

Rouva Sanmarck. Herra varjelkoon sinun puheitasi! Sinun asemaasihan voisi moni kadehtia.

Hilda. Ette sanoisi niin, jos olisitte minun asemassani; jos aina ja ikuisesti saisitte vain alistua!

Rouva Sanmarck. Alistua…?

Hilda. Niin, hänellä on tuo ainainen päämääränsä, kuten hän sitä nimittää. Mitä välittää hän minusta!

Rouva Sanmarck. Ajatteletko sinä todellakin niin?

Hilda (kuohuissaan). Minun sijassani ajattelisitte tekin samoin. Aina ja ikuisesti laboratooriossa, kokeiluja loppumattomiin! Olen niin lämpimästi halunnut päästä ulkomaille, mutta se on saanut jäädä noiden siunattujen kokeilujen vuoksi. Niiden tähden supistui yksin häämatkammekin. Puhumattakaan jokapäiväisen elämän pikkuvaatimuksista, jotka aina ja lakkaamatta saavat syrjäytyä hänen tarkoituksiensa tähden… Voitte kuvitella, että sellainen vuosien pitkään tuntuu vaikealta! (Menee kuohuissaan yli lattian.)

Rouva Sanmarck. Mutta sehän on hänen elämänkutsumuksensa maailmassa.

Hilda. Ja minulla on oma elämäni. (Kaihomielisesti.) Pitääkö minun kuluttaa se ilottomassa yksinäisyydessä kuin rangaistusvanki, kun ympärillä väreilee elämä ihanana, rikkaana, täyteläisenä? Ei koskaan!

Rouva Sanmarck. Hyvä lapsi, kun sinä koettaisit ymmärtää Alfredia!

Hilda. Kukaan ihminen ei ymmärrä hänen alkuainetutkimuksiaan! Hän on jatkanut niitä kymmenen vuotta. Aatelkaas, kymmenen pitkää vuotta olla kuin elävänä haudattu! ja tuleeko niistä sittenkään mitään, sitä ei tiedä taivaan Luojakaan.

Rouva Sanmarck. Ainakin hän vakuuttaa sitä.

Hilda. Niin, kunpa voisi sen uskoa!

Rouva Sanmarck (liikutettuna). Kuule, Hilda, minä näen, että teidän elämänne on auttamattomasti rikki. Ja olen monasti tahtonut puhua sinulle siitä. Minä tiedän, että Alfred on yksipuolinen, mutta ehkä hänen alansa vaatii sitä. Kun sinulla itselläsi ei sellaista erikoista tehtävää ole, niin ota sinäkin se omaksesi ja koeta uhrautua sille.

Hilda (uhmaillen). Toisen työlle! En koskaan! Minä elän omaa elämääni!

Rouva Sanmarck (terävästi). Mutta kuinka kauan? Siitä on jo kauniita juoruja liikkeellä.

Hilda (ylös ponnahtaen). Juoruja!… Mistä?

Rouva Sanmarck. Sinun ja Kartion seurustelusta. (Terävästi.) Ja eivätpä ne taida niin perättömiä ollakaan! Mutta minä varoitan sinua vakavasti. Sinun täytyy lopettaa se, muuten on maineesi vaarassa.

Hilda (uhmaillen). Juorujen tähden en ikinä!

Rouva Sanmarck. Sinun täytyy! Etkö sinä sitten ymmärrä, kuinka vaarallista ja sopimatonta se on? Sinulla on jotain velvollisuuksia myöskin asemaasi ja nimeäsi kohtaan, jollet miehestäsi välitäkään.

Hilda (kärsimättömästi). On turhaa puhua siitä! Me emme kumminkaan ymmärrä toisiamme!

Rouva Sanmarck. Emme nyt, mutta ehkä sentään joskus! (Poistuu kiihtyneenä.)

Hilda (menee sohvalle, nojautuu taaksepäin ja ristii kätensä silmäinsä yli). Uhrautua sille… sanoi hän… Kunpa voisin sen tehdä… (Puhkee hermostuneisiin nyyhkytyksiin; hetken kuluttua rohkaistuen.) Ei!… Myöhäistä se olisikin!

Miili (tulee hiljaa). Taiteilija Kartio haluaa tavata tohtorinnaa.

Hilda (havahtuen). Ah, antaa hänen tulla. — Niin, ja viekää pois tuo taulu ja siivotkaa paperit. (Menee peilin luo järjestämään tukkaansa. Miili kokoaa paperit, ottaa taulun ja poistuu.)

(Kartio tulee hiukan hermostuneena. — Hän on 28-vuotias, pitkä ja solakka. Älykkäännäköiset kasvot kalpeat ja hieman elähtäneet. Silmät siniset; kulmat kaarevat ja liki toisiaan. Pitkä taaksepäin kammattu tukka vaalea ja aaltomainen; viikset hyvin hoidetut. Seurustelupuvussa ja käyttäytyy kuin maailmanmies.)

Kartio. Hyvää iltaa, Hilda!

Hilda. Kas, Aarne! Tulitko jo hakemaan minua?

Kartio. Tulin! Olipa oikein hyvä, että tapasin sinut. (Osoittaen ovea.) Onko hän siellä?

Hilda. Hänkö? Ei, lähti juuri.

Kartio. Sisälle siis?

Hilda. En tiedä, mutta sinnepä kai. (Ottaa häntä tuttavallisesti kädestä.) Mutta tulehan nyt istumaan!

Kartio. En oikein tiedä… Hm! Tulin vain hiukan puhumaan kanssasi.

Hilda Mikä sinun on? Näytät niin kummalliselta!

Kartio. Olen vain vähän hermostunut.

Hilda. Heitä pois hermostumiset ja istu.

Kartio (istuutuu). Kiitos! — Minä olen todellakin hyvin levoton eräästä asiasta.

Hilda. Ja mistä sitten?

Kartio. Ihmiset alkavat puhua meistä. Olemme ehkä olleet varomattomia.

Hilda. Ihmiset! (Kohauttaen halveksien olkapäitään ja ottaen kirjan pöydältä.) Mitä meitä ihmisten puheet liikuttavat? Maksaisipa se vaivan!

Kartio. Ei, ei, älä sano niin, Hilda!

Hilda. Sanon kyliä! Me emme ole ihmisille tilivelvolliset teoistamme!

Kartio. Olemme sitä kumminkin yhdelle, emmekä me saa unohtaa sitä!

Hilda (matalasti). Sinä tarkoitat häntä.

Kartio. Niin, Hilda… Ajatteles, jos hän saa tietää.

Hilda. Ei, tiedätkö, se on mahdotonta! Alfred Sanmarck on mies, jolle ei juoruta!

Kartio. Mutta Jenny tietää kaiken!

Hilda (ällistyen). Jennykö? Kuinka hän sen voi tietää?

Kartio. Oo, Jenny ei ole enää kokematon lapsi! Et aavista minkälainen kohtaus minulla oli juuri hänen kanssaan! En ole koskaan nähnyt häntä sellaisena. Suoraan sanoen, hän uhkasi ilmoittaa kaikki tohtorille.

Hilda (uhkaavasti). Uskaltakoonpa vain!

Kartio (masentuneesti). Oo, hän kyllä uskaltaa! Hän on syrjäytetty kilpailija, eikä sellainen tunne sääliä.

Hilda. Luulenpa, että pelkäät, Aarne!

Kartio (jäykästi; nousten kävelemään). En, Hilda! Mutta luuletko olevan niin hauskaa sotkeutua tällaiseen juttuun? Siihen liittyy aina hiukan pahaa omaatuntoa; jotain epämiellyttävää! (Lyhyt vaitiolo.)

Hilda (katsellen häntä terävästi). Aarne, sinä olet heikko!

Kartio (naurahtaen). Taikka en ole tarpeeksi suuri lurjus.

Hilda (nousee kärsimättömästi; menee peilin eteen). Ooh, säästä minua tuollaisilta kohteliaisuuksilta! Olet oikein inhoittava tänään!

(Lyhyt vaitiolo.)

Kartio. No niin, mikä on tehty, sitä ei tekemättömäksi saa. Kaikissa tapauksissa olisi kiusallista, jos hän saisi sen tietää. Mutta saamme kai valmistautua siihenkin mahdollisuuteen.

Hilda (kävellen hermostuneesti). Ainakin olisi se ratkaisu asialle. Minua alkaa jo väsyttää tämä. Oo, minä melkein toivoisin sitä! Minua haluttaisi nähdä, onko hän yhtä kylmän levollinen kadottaessaan minut kuin omistaessaan!

Kartio. Mutta Hilda!… Luulenpa, että sinussa kuohuu kostonhimo häntä kohtaan!

Hilda. Ja jos niin olisikin, mitä sitten?

Kartio. Silloinhan olisin sinulle vain jonkinlainen väline enkä mitään muuta!

Hilda (katkerasti). Sinulle pitäisi olla yhdentekevää, mikä intohimo meidät on yhteen saattanut, kunhan se vain on tarpeeksi voimakas.

Kartio (kiivaasti). Niinkö luulet? — Sano minulle rehellisesti… oletko käyttänyt minua vain välikappaleena? Minusta on viime aikoina tuntunut siltä?

Hilda (katsoo häntä pitkään ja naurahtaa hermostuneesti). Ja sinä uskoisit, jos sanoisin sen sinulle?… Sinä ylimalkaan uskot, että nainen minun asemassani voisi vastata rehellisesti tuollaiseen kysymykseen?

Kartio (säpsähtäen). En… se on totta! (Istuutuu.)

Hilda. Näetkö nyt? Se ei hyödytä mitään! Vaikka minä olisin rehellinen kuin itse totuus ja läpikuultava kuin kristalli, niin sinä kumminkin epäilisit minua!… Mutta onko se sinusta niin tärkeätä?

Kartio (sytyttää savukkeen). Sinä kysyt sitä. En suinkaan minäkään ole ottanut tätä paljaan urheilun kannalta!

Hilda. Sellainen loukkaisi tietysti sinun itserakkauttasi!… Sinä olet mustasukkainen senvuoksi, että minun ajatukseni ovat vielä omiani! Ooh, minä tunnen tuon! Kaikki miehet ovat samanlaisia!

Kartio (kiusaantuneesti). Sinä olet kauhea, Hilda!

Hilda. Niin, minua todellakin kuohuttaa, kun ajattelen kuinka on ja mitenkä kaikki voisi olla! Minua suututtaa nähdessäni, kuinka entiset ystävättäreni esiintyvät elämässä ja nyt kai juoruavat minusta; ja mitenkä heidän miehensä ovat huomatuissa asemissa! (Intohimoisesti.) Ja kumminkin… mitä älyn kirkkauteen ja kykyihin tulee, heistä ei voi puhuakaan samana päivänä Alfred Sanmarckin kanssa!

Kartio (hymähtäen). Niin, Hilda, keskinkertaiset kyvyt täällä parhaiten menestyvätkin!

Hilda. Julkisessa elämässä hän olisi päässyt hyvin pitkälle maailmassa. Ja se olisi jotain toista kuin tämä elävänä hautautuminen.

Kartio. Alfred on ennen kaikkea tiedemies, eikä sille mitään voi.

Hilda. Niin, Jumala ties mitä se oikein on! Monta kertaa kuvittelen…

Kartio. Kuvittelet?… Sano vain, mitä sinä kuvittelet!

Hilda. Että se olisi vain jonkinlainen sairas päähänpisto. Olethan lukenut entisaikain alkemistoista… Olivatko he normaaleja mielestäsi?

Kartio (naurahtaen). Oletko hassu!… Heitä mielestäsi sellaiset!

Hilda. Niin, ei kai siinä mukaan auta. Mutta miksi me oikeastaan aina kiistelemme tai takerrumme puhumaan hänestä? (Menee peilin eteen.)

Kartio (huoaten). Se on helposti käsitettävissä! Alfred Sanmarckin kaltainen persoonallisuus ei haihdu mielestä kuin joku katukeikari. Hän hallitsee tahtomattaankin ympäristöään. Minun korkein periaatteeni on yksilöllinen vapaus, ja uskon olevani täysin vapaa kaikista ennakkoluuloista… Mutta sittenkin… tarvitaan kelpo annos rohkeutta astua sen miehen varpaille. Olen ollut hänen ystävänsä jo kauan, mutta minulla on aina ollut joku erityinen kunnioitus häntä kohtaan. Hänessä on jotain luoksepääsemätöntä… ja sitten hän on niin syntisen vapaa kaikista inhimillisistä heikkouksista.

Hilda (lähestyen häntä kiehtovasti). Ei ajatella sitä, Aarne! Tänä iltana iloitaan!

Kartio (kiihkeästi; kietoen kätensä hänen ympärilleen). Niin, Hilda! Tänä iltana iloitaan! Sen on elämä, joka uskaltaa tarttua siihen molemmin käsin… Minä uskallan, ja sinun tähtesi kannattaa! Hilda!… Hilda!

Hilda (tuskansekaisella onnentunteella). Minä tarvitsen iloa ja elämää… paljon iloa! Korvatakseni ne monet… monet hukkaan kuluneet vuodet… nuo kammottavat vuodet! (Rajusti kuin torjuakseen omia epäilyksiään.) Minä tarvitsen sitä! Minun täytyy saada elää! (Kuuluu tohtorin ääntä; erkanevat nopeasti.) Kas niin, se on hän! Ja me olemme vain riidelleet koko ajan!

Kartio. En tahtoisi nyt tavata häntä!

Hilda. Sitä on mahdoton välttää!… (Sanmarck tulee.) Kas, siinähän meidän alkemistamme jo tuleekin!

Kartio (varoittaen). Hsss!

Sanmarck (iloisesti). Kas, Aarne, kerran tälläkin puolen! Sitäpä ei ole tapahtunut aikoihin! Mihin vedämme ristin?… (Tervehtivät.)

Kartio (hämillään). En ole tahtonut häiritä sinua. Ja sitäpaitsi olen ollut nykyään niin kiinni työssäni.

Sanmarck, Niin, niin, se työ, se työ!.. Minä tunnen sen huvin. — Sinulla on ollut menestystä viime aikoina, tietääkseni.

Kartio. No, jonkun verran… Sinä olet siis kuullut?

Hilda. Kerroin hänelle juuri! Eihän Alfred muuten sellaisia asioita seuraa! — Menet kai taaskin laboratorioon!?

Sanmarck. En, olen lupautunut luennoimaan tutkimuksistani tiedeakatemiassa tänä iltana… (Katsoo kelloansa.) Niin, se on totta, minunhan täytyy pukeutua.

Hilda. Ja luultavasti viivyt myöhään!

Sanmarck. Niin, sitä ei voi todellakaan auttaa, Hilda hyvä! Mutta tällä kertaa saat uskoa, että se on kohta ohi.

Hilda (nousee huoaten). Sitten siitä ei tule mitään.

Sanmarck. Mistä ei tule mitään?

Hilda. Ajattelin vain, että olisit nyt kerran voinut lähteä minunkin kanssani iltaa kuluttamaan… Nyt, kun työsikin on päättynyt.

Sanmarck. Tiedäthän, ettei minusta ole sellaisiin.

Hilda. Niin, sellainen sinä aina olet! Olisimme lähteneet kaikin… herra Kartiokin olisi tullut mukaan, eikö niin?

Kartio (vaihtaen katsetta Hildan kanssa). Hyvin mielelläni, rouva!… Mutta kun Alfred on… hm… estetty!

Sanmarck. No, voittehan mennä kahden! Olettehan sen tehneet niin monasti ennenkin!

Hilda. Niin, Alfred… illat tulevat niin pitkiksi, kun sinäkin olet poissa. (Istuutuu.)

Sanmarck. No niin, hyvä ihminen, voithan mennä!

Kartio (lyhyen vaitiolon jälkeen). Sinun tutkimuksesi ovat siis päättyneet? (Istuutuu.)

Sanmarck. Kyllä, tällä kertaa!… Ja nyt saavat epäilijät nähdä, mitä olen saanut aikaan! (Pyyhkäisee keveästi Hildan hiuksia.) Sinäkin olet yksi niistä; vieläpä pahimpia!

Hilda (kohottaen olkapäitään). Ooh, sinä!

Kartio. Ja kaikki on menestynyt hyvin?

Sanmarck (istuutuen). No, ei voi moittia. Oikeastaan erinomaisestikin. Tulokset vastaavat täydellisesti kaikkia odotuksia.

Hilda. Kylläpä oli jo aikakin!

Sanmarck. No, olipa kyllä! (Huoaten.) Koeteltiinhan siinä sinunkin kärsivällisyyttäsi, Hilda.

Hilda (kiusaantuneesti). Niin, herra nähköön! (Kartio kääntyy hämillään pois.)

Sanmarck (tavattoman pehmeästi; taputtaen Hildaa olkapäälle). Mutta kärsimättä ei tulla kirjavaksi!… Se on vanha totuus, näetkös. Kun loppu on hyvä, niin on kaikki hyvin! Ja onhan se nyt kestetty ja ohitse!

Hilda (nousten hermostuneena). Niin, niin… se on ohitse! (Menee akkunaan.)

Sanmarck. Minä olen niin tyytyväinen — niin tyytyväinen!… (Huoaten.) Jollei vain tuntuisi niin tyhjältä… niin omituisen tyhjältä… nyt kun kaikki on ohi!

Kartio (matalasti). Niinkö ajattelet?

Sanmarck. Niin, tunnen kaipaavani tuota vuosien jännitystä!… Kaiketi se on vain tottumusta, joka kyllä häviää! Uudet vaatteet eivät sovi heti.

Hilda (kääntyen). Se vielä puuttuisi, että ryhtyisit uudelleen!

Sanmarck (nousten). Ei, Hilda, saakoon elämäkin kerran oikeutensa! Nyt aion levätä, ainakin jonkun aikaa!

Hilda (katkerasti). Niin, kun se ei vain olisi liian myöhäistä!… (Kartio luo Hildaan varoittavan silmäyksen). Hyvä Jumala, kymmenen pitkää vuotta!

Sanmarck. Siksipä olenkin iloinen voidessani todistaa, etteivät ne ole kuluneet hukkaan!

Hilda (kärsimättömästi, istuutuen, ottaen kirjan pöydältä). No niin, saammehan nähdä!

Kartio (vaihtaakseen puheenainetta). Onko epähienoa kysyä, mitä nuo sinun tutkimuksesi oikein tarkoittavat?

Sanmarck (hyvin innostuneena; istuutuen). Olen työskennellyt epäorgaanisen ja fysikaalisen kemian alalla; tutkinut samoin kuin englantilaiset kemistit Ramsay ja Rutherford y.m. viime aikoina alkuaineiden muuttumista. Kokeillut etupäässä radioaktiivisilla alkuaineilla ja myöskin jalokaasuilla.

Kartio. Niinkö?

Sanmarck. Muistathan Ramsayn merkillisen huomion, että radiumimetallin emanationissa on heliumia ja xenonia?

Kartio. Muistan nähneeni siitä sanomalehdissä.

Sanmarck. Se oli järkyttävä löytö! Alkuaine oli hajaantunut muodostaen toisen, jolla oli alempi atomipaino. Tämä osoitti, etteivät alkuaineet olekaan niin kemiallisesti jakamattomia kuin oli luultu. Ja se antoi minulle aiheen koettaa hajoittaa alkuaineita.

Kartio. Ja sinä olet siis onnistunut?

Sanmarck. Täydellisesti!… Olen tehnyt useita tärkeitä huomioita radioaktiivisien alkuaineiden alalla. Sitäpaitsi olen, katodisäteitten suljetussa tilassa vaikuttaissa erinäisiin jalokaasuihin, onnistunut kokeellista tietä todentamaan eetterin olemassaolon.

Kartio. Se on uskomatonta!

Sanmarck. Olen löytänyt tavattoman korkeassa lämpötilassa hehkuvan heliumin spektrumista kuulakansinisiä viivoja ja vetänyt sen johtopäätöksen, että ne ovat eetterin viivoja.

Kartio. Ja millä voit saada sellaisen lämpötilan syntymään?

Sanmarck. Elektroneilla; äärimmäisen voimakkailla sähköräjähdyksillä… (Jenny tulee.)

Hilda (hiljaa; pannen kirjan pois). Jumalan kiitos!

Jenny (tervehtien kylmästi Kartiota). Tässä on jotakin, tohtori, josta minä en saa selvää. (Osoittaa kädessään olevaa paperitukkua.)

Sanmarck (ottaen paperit). Jaha!… Istukaa, neiti, niin kauvaksi; minä järjestän ne!… (Katsoo kelloa.) Niin… ja pukeudun samalla! No niin, te kaksi menette omalle tahollenne, enkä minä ehkä näe teitä enää… Pitäkäähän nyt hauskaa! (Poistuu.)

Kartio (sytyttäen savukkeen). Kiitos! Samoin! (Kiusallinen äänettömyys.)

Hilda (lähestyen Jennyä). Sinähän olet aivan rakastunut kuivaan työhösi! Sinua ei näe enää koskaan!

Jenny (kuivasti). No, enpä juuri luule siitä olevan suurtakaan vahinkoa sinulle!

Hilda. Niinkö luulet?… Etpä näytä olevan parhaalla tuulella tänään!

Jenny (katkerasti). Suo anteeksi, jollen näe siihen mitään syytä!

Hilda (ylpeästi). Oo, ei tee mitään! Suon jokaiselle vapauden olla niin epäkohtelias kuin miellyttää! Anteeksi, että poistun hetkeksi!

Jenny. Oo, älä anna ollenkaan häiritä itseäsi, Hilda! Me emme ole niin vieraita! (Hilda poistuu. Kääntyen Kartioon.) Sinä aiot taaskin lähteä hänen kanssaan, Aarne?

Kartio (nousten hermostuneena kävelemään). Ainakin tämän kerran, Jenny! Ajattele — enhän voi kieltäytyä!

Jenny. Mutta sen sijaan voit jatkaa tuota kurjaa petosta! No niin, mene vaan, sitten minäkin tiedän mitä teen!

Kartio. Mutta, Jenny! Usko minua, — sinä et voita sillä mitään!

Jenny. Vaikken! Mutta minä tahdon lopettaa teidän kurjan vehkeilynne!… Jos hän olisikin sellainen, joka puolustaa oikeuksiaan! Mutta te petätte miestä, joka niin sokeasti luottaa teihin! Se on halpamaista!

Kartio (masentuneena, heittäen savukkeen). Minun mielestäni meidän kahden ei sovi pitää moraalisaarnoja toisillemme!

Jenny. Ja niin sanot sinä aina!… Moraalisaarnoja!… Jos olenkin itseäni vastaan rikkonut, ei se velvoita minua sallimaan, että muita vastaan rikotaan!

Kartio (kiihkeästi). Sinä et tunne tohtoria! Hän voi olla vaarallinen mies!

Jenny. Miksi sitten jatkat tuota suhdetta?

Kartio. Minun täytyy mennä! En voi peruuttaa lupaustani!

Jenny (pilkallisesti, nousten). No niin!

Kartio. Hilda on päähänpistojen ihminen. Jos nyt jyrkästi kieltäytyisin… hän voisi tehdä… ties minkä varomattomuuden!

Jenny. Raukka!… Älä sitten pyytele enää! Se ei kumminkaan mitään auta.

Kartio. Hyvä Jumala, kuinka itsepäinen sinä olet! Etkö sitten ymmärrä, etten voi epäluuloja herättämättä peräytyä?

Jenny. Sitä on jo kestänyt tarpeeksi kauvan. Sen täytyy nyt loppua! Olen tehnyt päätökseni ja siinä pysyn!

Kartio (kiivaasti). Onneton… ei sanaakaan siitä!

Jenny (uhkaavasti). Saamme nähdä! (Hilda tulee harsohuivi päässä ja päällysvaatteissaan.)

Hilda (heittäen pilkallisen katseen molempiin). Oo, älkää antako häiritä itseänne! Kaikesta päättäen on keskustelunne hyvin mieltäkiinnittävää!

Jenny. Aivan niin, Hilda! Oikeastaan se koskee sinuakin.

Hilda (tuimasti). Niin, niin, minä tiedän, mitä sinulla on mielessä, Jenny!

Jenny (pilkallisesti). Sitä parempi!

Hilda (istuutuen, intohimoisesti). Sinä haudot mielessäsi joitakin paljastuksia! Mutta voit säästää itseltäsi sen vaivan! Se ei onnistu kumminkaan, sen saat uskoa!

Jenny. Oletko ihan varma siitä?

Hilda. Olen… Tohtori Sanmarck ei usko juoruja!

Jenny. Oo, tohtori Sanmarck on ihminen, kuten kaikki muutkin! Sinuna minä en olisi noin tavattoman varma!

Hilda (nousee, ollen suunniltaan). Luuletko hänen antavan paljon arvoa jonkun demimonde-naisen ilmiannoille? Siinä erehdyt suuresti!

Kartio (nuhdellen). Hilda!…

Jenny (purevasti). Ainakin yhtäpaljon kuin avionrikkojan vakuutuksille! Jollei hän sitä tee, on hän sokea!

Kartio (tuskallisesti). Ooh, tämä käy inhoittavaksi!… Hilda!…

Jenny. Anna hänen vain puhua! Nyt näet, kuinka rakastettava hän on! Jatka vain sillä tavalla! Miksi et jatka?

Hilda. Minä tulen ponnistamaan kaikki keinoni tehdäkseni sinun aikeesi tyhjäksi! Ole varma siitä!

Jenny. Ja minä tulen taistelemaan viimeiseen saakka kukistaakseni sinut. Mitenkä varma oletkin, niin älä unohda, että minulla on yksi etu, jota sinulla ei ole!

Hilda. Ja mikä se olisi? Ehkä entisyytesi!

Jenny. Minulla ei ole enää mitään menetettävää; minä en voi kukistua! Sinä kai et voi sanoa samaa!

Hilda (hermostuneesti). Ja mitä tuo sitten auttaa sinua? Kun hän nyt kerran ei voi sinusta pitää!… Herran nimessä — sille ei mitään voi!

Jenny. Tahdon kostaa. Aviovaimot kärsivät, mutta demimonde-naiset kostavat!

Hilda. No niin — kosta jos voit! Minä en pelkää!

Jenny. Siihen olet liian arvostelukyvytön! Muuten tietäisit, että yhteiskuntajärjestyksen ulkopuolella solmitut suhteet ovat arimmat ja vaarallisimmat. Sillä sellaisia luovat vain voimakkaimmat vaikuttimet. Sinä olet sellaisen suhteen särkemällä muodostanut toisen samanlaisen!

Hilda. Tiedän kyllä itse mitä teen! Sinun ei tarvitse opettaa minua!

Jenny. Voitko myöskin kestää yleisen mielipiteen painon? (Hilda kohauttaa olkapäitään eikä vastaa.) Sinä et vastaa!… Sen olen minä tehnyt. Ja siksi on minulle vaikeata tulla syrjäytetyksi!… Olen uhrannut ja uskaltanut enemmän kuin sinä koskaan voit tehdä! (Menee nopeasti kirjoituspöydän ääressä olevalle tuolille ja ratkee rajuun itkuun.)

Kartio (nousee hermostuneesti). Äsh!… kiusallinen juttu! Että sinun pitikin vielä ärsyttää häntä!

Hilda. En voi sietää häntä! Tahdoin kerran masentaa hänet! — Mutta aika kuluu! Tule!

Kartio (epäröiden). Emmekö jätä sitä nyt… tämän jälkeen?

Hilda (ovella). Emme!… Juuri siksi tahdonkin mennä!… Tarvitsen ilmaa, valoa ja iloisia ihmisiä. Täällä tukehtuu!… Tule, Aarne!

Kartio (vastentahtoisesti). Oo, Hilda, Hilda, tämä ei pääty hyvin! (Poistuvat oikealle.)

Jenny (heidän jälkeensä kostonhimoisesti). Odottakaapas! (Jatkaa nyyhkytystään.)

Sanmarck (tulee hännystakkiin puettuna; papereita kädessä; huomaa Jennyn itkevän). Tehän itkette, neiti! Onko teille tapahtunut jotakin ikävyyksiä?

Jenny (nopeasti). Ei minulle mitään ole tapahtunut!

Sanmarck (terävästi häntä katsellen). Kas niin teille ei ole tapahtunut mitään, ja kumminkin itkette! Ette suinkaan tee sitä huviksenne! (Silittää keveästi hänen hiuksiaan.) Olette hermostunut, eikä kirjoituskone ole mitään lääkettä sellaiseen. Heittäkää se toistaiseksi!

Jenny (koettaen tyyntyä). Ei, ei, suokaa anteeksi, tohtori! Tämä menee kyllä ohi!… Olen vain niin heikko!

Sanmarck (vieden paperit keskipöydälle). Minä näen sen. — Mutta on kai teillä joku syykin?

Jenny (nousee huoaten raskaasti). Niin, tohtori… minulla on kyllä syykin!

Sanmarck. Tekisin mielelläni jotain teidän hyväksenne!… Itse parhaiten tiedätte…

Jenny (epäröiden). Jumalani… jospa tietäisin! Mutta ei… minun täytyy sanoa se!… Tämä ei saa jatkua kauemmin!

Sanmarck (terävästi). No niin, — ja mikä ei saa jatkua?

Jenny (kiihkeästi). Teitä petetään, tohtori… täällä oman kattonne alla! Teitä petetään katalasti!

Sanmarck (vastentahtoisesti säpsähtäen). Petetään!.. (Hiljemmin.) Kuka minua pettäisi?

Jenny. Ettekö ole huomannut, kuinka Hilda alituiseen seurustelee Kartion kanssa? He lähtivät juuri nytkin! Ettekö ole nähnyt, kuinka läheisiksi toisilleen he ovat tulleet?

Sanmarck (epäillen). Olen kyllä huomannut heidän seurustelevan keskenään. (Istuutuu ja viittaa Jennyä istumaan.) Mutta…

Jenny (intohimoisesti). Olette sokea, jollette ole huomannut, mitä laatua se on. Kuinka he yhdessä syöksyvät huvituksesta toiseen! Olen jo pitkän ajan seurannut heidän elämäänsä. Ja uskokaa minua… sellainen alituinen yhdessäolo on vaarallista!

Sanmarck. Toivottavasti te nyt liioittelette!

Jenny (istuutuen). Ei, ei, tohtori, minä en liioittele! Ja jollei se vielä olisikaan — josta olen kumminkin aivan varma — niin ennemmin tai myöhemmin se johtaa siihen.

Sanmarck (epäillen). Teillä on liian elävä mielikuvitus, neiti!

Jenny. Te ette siis usko minua, tohtori?

Sanmarck. Hildalla on kyllä omat vikansa, sitä en kiellä. Mutta sellaista en voi hänestä uskoa.

Jenny (huoaten). Siinä tapauksessa olisi ollut parempi, etten olisi puhunutkaan. Mutta minä sanon teille… sokea olette, ellette usko!

Sanmarck (on vaiti hetken ja sytyttää sikaarin; nousee, käy sohvapöydän luona ja palaa takaisin). Sanokaa minulle, neiti… minkälaisista syistä ilmoititte minulle tämän.

Jenny (hiukan epävarmasti). Harrastuksesta teitä kohtaan, tohtori. Olette ollut niin hyvä minulle.

Sanmarck. Siinäkö kaikki?

Jenny. Niin… minä en ymmärrä, mitä te tarkoitatte!

Sanmarck (painavasti). Onko ihan varmaa, ettei teillä ole omiakin tarkoituksia sekaantuneina tähän asiaan?

Jenny (luo katseensa alas ja on vaiti).

Sanmarck. Tarkoitan herra Kartiota. Hänenhän pitäisi myöskin olla teille jonkin arvoinen.

Jenny (nousten). Hyvä Jumala, te ette usko! Ja kumminkin se on totta!

Sanmarck. Minä näen, että teillä on.

Jenny (matalasti). Uskotteko minusta niin huonoa, tohtori?

Sanmarck. En… Mutta onhan puhtaasti inhimillistä teidän asemassanne erehtyä! Hän on laiminlyönyt teitä, vaikka hänen moraalinen velvollisuutensa olisi muistaa teitä. Olette ruvennut kuvittelemaan syitä siihen ja itsetiedottomasti takertunut tuohon luonnolliselta näyttävään syyhyn. Myöntäkää, neiti, että se voi olla mahdollista.

Jenny. Totta on, mitä sanotte. Mutta pelkään sittenkin olevani oikeassa.

Sanmarck. No niin, en epäile hyvää tarkoitustanne Tahdon ottaa asiasta selvän.

Jenny (arasti). Oletteko pahoillanne, tohtori?

Sanmarck. Teillekö… En suinkaan!

Jenny. Ajattelin vain… Minä ymmärrän, että sellainen on musertavaa!

Sanmarck (lujasti; ottaen sikaarin pöydältä). Minulle ei ole mikään musertavaa. — Kas niin, tässä ovat paperit… Jos ilmenee epäselvyyttä, niin kysykää minulta! (Antaa hänelle paperit.)

Jenny. Kyllä, tohtori… Kiitos! (Menee oikealle.)

Sanmarck (ottaen rauhattomasti muutamia askeleita). Ei, ei, se ei voi olla mahdollista!

Rouva Sanmarck (tulee). Kas, sinähän olet lähdössä johonkin!

Sanmarck. Niin, äiti… Ole hyvä ja istuudu!

Rouva Sanmarck. Ajattelin juuri puhua sinulle eräästä asiasta, kun Hilda sattui tulemaan. — Missä on Hilda? (Istuutuu.)

Sanmarck. En tiedä… jossakin vieraskäynnillä kai.

Rouva Sanmarck. Taaskin! Sinä annat hänen aivan liiaksi lentää!

Sanmarck. Annan hänelle vapauden elää omaa elämäänsä. Niinhän teen itsekin.

Rouva Sanmarck (merkitsevästi). Niinpä niin… Mutta sitä on olemassa niin monenlaista vapautta. Lähtikö hän yksin?

Sanmarck (istuutuen). Ei, vaan Aarne Kartion kanssa.

Rouva Sanmarck. Kuten tavallista! — Kuule nyt, Alfred, minulla on sinulle hyvin kiusallista puhuttavaa!

Sanmarck. Minä arvaan!… Sano suoraan vain!

Rouva Sanmarck. Kuinka? Sinä siis tiedät…!

Sanmarck. Tiedän! Se koskee Hildaa.

Rouva Sanmarck. Olet ollut sokea ja ajattelematon! Olet antanut Hildan seurustella liian paljon Kartion kanssa!

Sanmarck. Mutta ovatko ihmiset sitten lapsia, joita täytyy kädestä taluttaa.

Rouva Sanmarck. Ei, mutta he ovat vain ihmisiä ja voivat erehtyä! Etkö sinä ole mitään huomannut!?

Sanmarck (sytyttäen sikaarin ja polttaen kiivaasti). No, ovatko sitten muut huomanneet?

Rouva Sanmarck. Herranen aika, ovatpa kai! Puhutaanhan siitä jo.

Sanmarck. Sitä puhutaan aina niin paljon!

Rouva Sanmarck. Mutta ajattele nyt… aina ja kaikkialla yhdessä! Sellainen seurustelu ei voi päättyä hyvin!… Kuule, sinun pitää puhua vakavasti Hildalle!

Sanmarck (katkerasti). Vakavasti, sanot!… Hänelle, joka ei ole koskaan minua oikein ymmärtänyt!

Rouva Sanmarck (kauhistuen). Kauheata!… Ehkä minä puhun hänelle. Minua vanhaa ihmistä täytyy hänen ainakin hävetä!

Sanmarck (jäykästi). Ei, äiti, jätä tämä minun asiakseni!

Rouva Sanmarck. Olkoon sitten, mutta ole kumminkin varovainen! — (Nousten.) No niin, en tahdo viivyttää sinua. Mihin aiot ryhtyä nyt?

Sanmarck (jäykästi nousten). Hankkia varmuuden.

Rouva Sanmarck (katsellen häntä tuskallisesti). Ole varovainen, Alfred! Kenties et sinäkään ole ollut Hildaa kohtaan ihan oikeudenmukainen. Olen niin huolissani tästä!

Sanmarck (hermostuneesti). Niin, niin… kenties!.. Mutta ovatko ihmiset sitten järjettömiä, etteivät enää tiedä mitä tekevät? (Saattaa hänet ovelle.) Hänkin… hänkin sanoi sitä!… Onko sitten koko maailma liittoutunut riistämään minulta mielenrauhani… nyt juuri, menestyksen hetkellä? (Kävelee rauhattomasti ja soittaa äkkiä. Miili tulee.) (Tiukasti). Mihin rouva lähti?

Miili (epävarmasti). En tiedä… minä luulen, että tohtorinna lähti johonkin vieraisille.

Sanmarck (katsellen häntä terävästi). Vai niin… Hm! — Kuinka paljon teillä on palkkaa?

Miili. Kaksikymmentäviisi markkaa kuussa.

Sanmarck. Olette erinomainen palvelija! Mutta ette suinkaan te uskollisuuttanne myy samaan hintaan?

Miili (hyvin hämillään). En ymmärrä, mitä tohtori tarkoittaa!

Sanmarck. Ettekö? — On kiitettävä asia, että olette rouvallenne uskollinen. Mutta ettekö ole koskaan tullut ajatelleeksi, että rehellisyys on myöskin hyve, jota joskus poikkeustapauksissa kannattaa harrastaa?

Miili (änkyttäen). En todellakaan ymmärrä teitä, tohtori.

Sanmarck (istuutuen). Otaksukaamme, että tuo muistamattomuutenne tuottaa teille aineellista etua.

Miili (kiivaasti). Se ei ole totta! Hyi, mitä tohtori…

Sanmarck. No, no, minähän sanoin: otaksukaamme! — Olisiko teillä mitään sitä vastaan, jos rehellisyytenne kantaisi yhtä kauniita hedelmiä?

Miili (melkein itkien). Mutta minähän olen rehellinen!

Sanmarck. No, hyvä! Muuta ei tarvitakaan! Mihin rouva lähti?

Miili (epävarmasti). Mutta sanoinhan sen jo!

Sanmarck (jääkylmästi). Istuutukaa!… Koetamme muistella yhdessä.

Miili (istuutuen vastenmielisesti; seuraa pitkä äänettömyys, jolla aikaa tohtori tupakoi rauhallisesti; Miilin levottomuus kohoo hetki hetkeltä korkeimmilleen; viimein hän nousee). Herra tohtori!

Sanmarck. Noo?

Miili (melkein itkien). Minä… minä luulen, että rouva meni Seurahuoneelle naamiaisiin.

Sanmarck (kylmästi). Kiitos — hankkikaa minulle automobiili!

Miili. Kyllä, tohtori! (Poistuu kovasti hämmentyneenä.)

Sanmarck (ensi kerran antaen perään mielenkuohulleen). Voi heitä, jos he ovat minun luottamustani väärinkäyttäneet!

TOINEN NÄYTÖS.

(Vierashuone tohtori Sanmarckilla; mukavasti ja rikkaasti sisustettu. Perällä akkunasyvennys, jossa on sohva ja muutamia huonekasveja. Sohvan edessä lattialla on pantterinnahka. Oikealla eteiseen johtava ovi ja vasemmalla kaksi ovea. Vasemmassa peränurkassa on flyygeli ja samalla puolen ovien välissä arvokas antiikkinen toalettipöytä kullattuine kehyksineen. Oikealla taka-alalla on sohva pöytineen ja tuoleineen ja sohvan takana nurkassa pylvään nenässä joku veistokuvajäljennös. Samalla puolen etualalla uuni sekä keskellä lattiaa suurempi pöytä. Pöydän alla on suuri turkkilainen matto ja pöydällä maljakossa kukkia. Seinällä tauluja ja gobeliineja. Huoneen kaikki verhot ja gobeliinit osoittavat hyvää makua. On yö. Tohtori Sanmarck istuu nojatuolissa uunin edessä ja tuijottaa kuin kivettyneenä uuniin. Huone on pimeä; ainoastaan uunissa hehkuva hiillos heijastaa punervaa hohdettaan hänen jäykille kasvoilleen… Jonkun ajan kuluttua aukenee hiljaa ovi ja Jenny tulee miltei kuulumattomin askelin huoneeseen… Tohtori havahtuu mietteistään ja huokaa tuskin kuuluvasti.)

Jenny (kävelee epäröiden ja tarkastelee tuskallisen tutkivasti tohtoria).

Sanmarck (matalalla äänellä). Te olette vielä valveilla, neiti!

Jenny (hiljaa). Niin, tohtori.

Sanmarck. Kuinka paljon nyt on kello?

Jenny. Löi juuri kaksi.

Sanmarck. Miksi ette ole mennyt levolle?

Jenny. Tulin kirjoittaneeksi näin myöhään.

Sanmarck. Olette liian ahkera, neiti!

Jenny (surumielisesti). Elämä opettaa… (Lyhyen vaitiolon jälkeen; arasti.) Saako olla enemmän valoa, tohtori?

Sanmarck (tukahtuneesti). Ainoastaan yksi lamppu. En halua valoa.

Jenny (sytyttää himmeän punervan lampun, joka ainoastaan puutteellisesti valaisee huonetta).

Sanmarck (kuivasti). Kiitos!

Jenny (pitemmän äänettömyyden jälkeen arasti lähestyen tohtoria; kysyy matalasti). Olinko oikeassa, tohtori?

Sanmarck (tukahtuneesti). Olitte, neiti… Täydellisesti!

Jenny (hiljaa). Olette siis saanut varmuuden?

Sanmarck. Enemmänkin… jos niin voi sanoa!

Jenny (huokaa hillitysti).

Sanmarck (kääntyen häneen ja katsellen häntä hetken terävästi). Koskeeko se teihin?

Jenny. Olin siihen jo ennakolta valmistunut… Näin täytyi käydä ennemmin tai myöhemmin! (Harhailee tarkoituksettomasti muutamia askelia huoneessa ja lähestyy uudelleen.) Te olitte siis siellä, tohtori?

Sanmarck (hillityllä katkeruudella). Olin… Menin sinne viisaitten kokouksesta ja olin suurin narri narrien joukossa!

Jenny (hitaasti). Ja mitä siellä sitten näitte?

Sanmarck (nousten kävelemään; kohoavalla mielenkuohulla). Näin, että on olemassa kahdenlaisia miehiä. Toisia, joita rakastetaan, ja toisia, joiden kanssa voidaan korkeintaan mennä naimisiin…

Jenny. Ooh, niinkö?

Sanmarck. Näin myöskin, että näiden jälkimmäisten viheliäiseen joukkoon kuulun minäkin! Eikö se ole kaunista? Mitä?

Jenny (soinnuttomasti). Se on kurjaa! (Tuijottaa tuleen.)

Sanmarck. Se on mieletöntä! — Olin kymmenen vuotta ollut pelkkien harhaluulojen vallassa! Uskonut, että rehellisellä työllä ja kunnollisella elämällä olisi jotain arvoa… Ja sitten… (Ei voi mielenkuohultaan jatkaa.)

Jenny (matalasti). Ja sitten…?

Sanmarck (kohoavalla kiihkolla) — tulee eräs herra kadulta — mies, jolla tuskin koko elämässään on ollut vakavampaa pyrkimystä kuin naisten helliminen — ja yhdellä iskulla pirstoo kaikki!… Paljastaa koko tuon viheliäisen narripelin, jolle minä olin antanut elämän arvon!

Jenny. Minä en ymmärrä kuinka… kuinka Hilda saattoi menetellä noin!

Sanmarck (ponnistellen vihaansa vastaan). Minun kanssani hän meni naimisiin; tuolle toiselle hän kuului. Minun osakseni tulivat hermostumiset, oikkuilut ja elämän arkihuolet, tuon toisen hymyilyt, tunteet ja juhlahetket… Minulle kuuluu vain loppumaton työ, ilottomuus ja helisevät muistosanat; tuolle toiselle nautinnot, onni ja elämän runous!… (Yhä kiihtyen.) Se on siivoa osien jakoa! Taivaaseen huutavaa konnuutta. Kumpi, kumpi meistä oikeastaan on inhimillisesti katsoen ansiokkaampi onneen?

Jenny (on nojannut käsivarsillaan uunin edessä olevan tuolin selkänojaan ja kätkenyt kasvonsa käsiinsä; sanoo raskaasti). Te näitte siellä paljon, tohtori!

Sanmarck. Minä tunsin vielä enemmän!

Jenny. Puhuttelitteko heitä?

Sanmarck (kolkosti). Onneksi en saanut siihen tilaisuutta.

Jenny (säpsähtäen). Onneksi…? Mitä te sillä tarkoitatte?

Sanmarck. Se oli parempi — totisesti se oli parempi heille. Minä en takaa, kuinka olisi käynyt!

Jenny. Kuinka…? Te, te olisitte!… Oo, se on mahdotonta!

Sanmarck (käheästi). Tahdoin kuristaa hänet! Musertaa tuon toisen! (Pysähtyy kädet nyrkissä Jennyn eteen.)

Jenny (pelästyen). Mutta, tohtori!… Te…

Sanmarck. Niin, juuri minä… minä, jonka jokainen pyrkimys on ollut luoda ja rakentaa! Juuri minä tahdoin surmata hänet!

Jenny. Ei, ei, sitä te ette olisi voinut tehdä!

Sanmarck. Minä olisin sen tehnyt!

Jenny. Se ei olisi ollut viisasta, tohtori!

Sanmarck (rajusti). Viisasta! Pitääkö minun yksin olla viisas, kun muut ovat mielettömiä?

Jenny. Pitää… Te olette niin paljon korkeammalla heitä!

Sanmarck. Loruja! Tyhjiä sanoja!… Korkealla kai vain nautitaan niistä vääryyksistä, joita alempana tehdään! Vai eikö minulla olisi ollut kylliksi syytä siihen?

Jenny. Ei.

Sanmarck (poissa suunniltaan). Mitä te sanotte?… Eikö minun perherauhaani ole säälimättömästi rikottu? Luottamustani katalasti petetty ja tunteitani poljettu lokaan? Sillä minullakin on niitä, vaikken olekaan levitellyt niitä kaikkien nähtäväksi kuin kaupustelija tavaroitaan.

Jenny (rukoillen). Jumalan tähden, rauhoittukaa, tohtori! En tunne teitä enää!

Sanmarck (istuutuen). En tunne itsekään itseäni! Sen vain tiedän, että tahdoin tuhota hänet. Laahata laboratorion pimeimpään soppeen ja kaikkein tulisimmilla hapoilla viidessä minuutissa syövyttää hänet olemattomiin, näkymättömäksi kuin eetteri!

Jenny (kauhistuen). Minä kauhistun teitä, tohtori. Noin ei puhu tiedemies!

Sanmarck (synkästi). Tässä asiassa ei ole tiedemiehiä: ainoastaan kurjia, viheliäisiä ihmisiä!… Me voimme tahdonvoimillamme tunkeutua syvyyksiin, joita ihmissilmä ei ole ennen nähnyt; me voimme mullistaa maailman ja ottaa vaikka tähdet taivaalta. Mutta omaa sydäntämme vastaan me olemme voimattomia kuin lapset.

Jenny (istuutuen). Se on kauheata!

Sanmarck, Tiedemies, sanoitte! Mitä auttaa tiede, kasvatus ja vuosituhansien kehitys, kun ikuisesti järkkymätön luonto alkaa puhua? Siksi me olemme ja pysymme tässä yhdessä ainoassa asiassa sukupolvien kehityksestä huolimatta yhä vielä samalla tasolla kuin esihistorialliset luolaihmiset!… Musertaa kilpailija!

Jenny. Eivät toki sentään kaikki!

Sanmarck. Minä en puhu särkyneistä ja elämän kuluttamista ihmisistä!

Jenny (pudistaen päätään). Tohtori parka!

Sanmarck (nousten; enemmän surullisesti kuin vihaisesti). Niin te voitte kyllä sanoa! Koko elämäni ajan olen koettanut toteuttaa erästä suurta ajatusta. Uhrannut sille päivieni työn ja öitteni levon. Kestänyt tuhansia vastoinkäymisiä ja rautaisella tarmolla yhä uudelleen ja uudelleen yrittänyt. Ja juuri menestyksen hetkellä tulee toinen ja tekee minusta naurettavan narria siinä ympäristössä, joka kaikkien inhimillisien ja luonnon lakien mukaan kuuluu yksin minulle. Se on niin kurjaa, niin surkeata ivaa, että… että… minä en löydä sanoja…

Jenny. Mutta onkohan tuo nyt kaikki vain loukattua rakkautta.

Sanmarck. Kuinka niin?

Jenny. Eiköhän siinä ole suuri osa haavoitettua ylpeyttäkin?

Sanmarck. Mistä minä tiedän, mitä se on? Jos se on ylpeyttä minussa, niin on se korkeinta mitä tunnen! Ja onko sillä sitten eroa?

Jenny. On. Rakkauden ei tarvitse olla niin korkeata. Päinvastoin se onkin muodostettu juuri inhimillisistä puutteista. Se on paljoa jokapäiväisempää.

Sanmarck (katkerasti). Siltä todellakin näyttää!

Jenny. Sanoitte juuri, ettette levittänyt tunteitanne nähtäviksi. Minä luulen syyn juuri olevankin siinä.

Sanmarck (mennen uunin eteen istumaan). En, sitä en tehnyt. Luulin miehen olevan kelvollisen perhe-elämään, vaikkei hän olekaan ottanut elämäntehtäväkseen naisten hurmaamista… Kunnes tuo toinen opetti minulle, minkälaiselle pohjalle perheonni on perustettava… Aina sitä oppii ihminen!

Jenny (nousten). Ei, tohtori… se ei ole oikea perustus!

Sanmarck. Eikö?

Jenny. Mutta sitä ei ole myöskään teidänlaisenne yksipuolinen pidättyväisyys.

Sanmarck. Niin kai… minun ehkä olisi pitänyt hakkailla vaimoani läpi elämän kuin äsken rakastunut nulikka, ettei hän olisi juossut ensimäisen seikkailijan syliin!

Jenny. Kenties teidän olisi pitänyt juuri niin tehdä!

Sanmarck. Mahdotonta! Avioliitto on yhteiskunnallinen elämänmuoto. Se ei ole mikään päämäärä.

Jenny. Mutta tuhansille naisille se on sitä.

Sanmarck Se on järjetöntä! Kuinka silloin kävisi kehityksen? Mitä olisi Napoleon saanut aikaan, jos hänen valloituksensa olisivat pysähtyneet Josefineen?

Jenny. Tuskinpa Napoleon olisi mennyt Josefinen tähden kuritushuoneeseen. Eiköhän Josefinekin ollut hänen laskelmissaan vain numero kuten kaikki muutkin!

Sanmarck (hiukan vaiettuaan; täysin tyyntyneenä). Olette oikeassa! Te näitte minut heikkona… Sitä eivät saa nähdä muut. (Huoaten.) Lepoonkin asettunut tulivuori voi joskus purkautua!

Jenny (syvällä osanotolla). Oi, minä ymmärrän tuon niin hyvin!

Sanmarck. Niin, olemmehan kaksi samanlaista yön kummittelijaa.

Jenny (hiljaa). Niin!

Sanmarck. Minä en ole oikeastaan milloinkaan elänyt. Kuin myyrä kolossaan olin haudattuna, muiden kuohuessa pinnalla ja nauttiessa. Ainoa, joka yhdisti minua maailmaan, oli tämä koti. Ja siksi se kai oli minulle niin suurenarvoinen… Hyvä Jumala, kuinka ihmisestä voikaan tulla oman tahtonsa marttyyri!… (Lyhyt vaitiolo.) Niin, niin. Mutta ensin on tämä asia järjestettävä! Sitten voin vetäytyä luolaani takaisin tappioineni ja häpeineni!

Jenny (liikutettuna). Mitä aiotte nyt tehdä?

Sanmarck. Selvittää tämän asian. (Nousten.) Tahdotteko tehdä minulle erään palveluksen?

Jenny. Mielelläni, tohtori! (Nousee.)

Sanmarck. Tuotte herra Kartion tänne, kun he tulevat.

Jenny (hämmästyen). Nytkö?… Yöllä…

Sanmarck (kävellen). Juuri nyt… Vai luuletteko, että se on liian paljon vaadittu?

Jenny (peloissaan). En, en suinkaan!… Mutta…

Sanmarck. Minä tahdon niin. En tahdo saattaa uteliaita palvelijoita perhesalaisuuksieni perille.

Jenny. Mutta kuka takaa, ettei se kohtaus muodostu liian…

Sanmarck (katsoen häntä silmiin). Minä… Minä lupaan teille, että minullekin ovat ihmiset vain numeroita… (huoaten) koska he eivät halua muuta olla!

Jenny (epäröiden). Minua niin peloittaa!

Sanmarck. Pidättekö minua nulikkana? (Kuuluu alaovi käyvän.) Kas niin, se on Hilda! Jollette hukkaa aikaa, niin tapaatte Kartion läheltä!

Jenny. Minä menen!… No niin, minä menen toisen kautta! Mutta voinhan luottaa teihin, tohtori?

Sanmarck. Voitte, neiti! (Jenny poistuu. Sanmarck istuutuu huoaten uunin eteen ja tuijottaa tuleen. On lyhyt väliaika.)

Hilda (tulee hiljaa ja aikoo hiipiä huoneeseensa, mutta huomaa tohtorin ja säpsähtää; tuijottavat toisiinsa hetken äänettöminä; sanoo viimein arkaillen). Kun oikein pelästyin!

Sanmarck (kuivasti). Minuako sinä pelästyit?

Hilda. Sinä olet vielä valveilla, Alfred?

Sanmarck. Odotin sinua… Haluan hiukan puhua kanssasi.

Hilda (levottomasti). Nytkö?… Eikö sitä voi jättää huomiseksi?

Sanmarck (jyrkästi). Ei!

Hilda (melkein nöyrästi). Niinkö? (Hetken vaitioltuaan). Eikö oteta sitten enemmän valoa? Täällä on niin pimeätä!

Sanmarck. Niinkuin tahdot! Minä en sitä kaipaa. (Istuutuu.)

Hilda (vääntäen enemmän valoa; soinnuttomasti). No niin…?

Sanmarck. Mistä sinä tulet?

Hilda (istuutuen). Mutta sanoinhan sen sinulle lähtiessäni!

Sanmarck. Etkö tosiaan käynyt muualla?

Hilda (epävarmasti). En. — Hyvä Jumala, mitä tämä tutkinto tietää?

Sanmarck. Et… (Vaikenee, koettaen hillitä itseään.) Kuule, Hilda, älkäämme jatkako tätä valheellisuutta kauemmin! Se ei totisesti maksa vaivaa! Ja onhan se kyllin surkeata ilmankin… Näethän, että olen rauhallinen… aivan rauhallinen!

Hilda. Mitä sinä sitten tarkoitat?

Sanmarck. Sinä lähdit illalla johonkin vieraskäynnille…

Hilda. Niin, ja mitä sitten?

Sanmarck. — ja palasit naamiohuveista kello kahden jälkeen aamulla!

Hilda (säpsähtää; sitten hermostuneesti naurahtaen). No niin, olkoon nyt vaikka niinkin! Mutta enpä juuri luullut sen sinua paljoakaan liikuttavan!

Sanmarck. Ehkä sentään hiukan. — Mennessänne te poikkesitte Kartion luo.

Hilda. Mutta, Alfred!… Se ei ole totta!

Sanmarck (painavasti). Se on totta!… Ja sitten esiinnyitte kolme neljännestä myöhemmin naamiohuveissa naamioituina. Eikö niin?

Hilda (syvästi masentuneena). No, miksi sitten kyselet… koska sinulla on noin perusteelliset tiedot?

Sanmarck. Valitettavasti niissä on aukkojakin.

Hilda (uhmaillen). Pitäisikö minun ehkä täydentää?

Sanmarck (karmivalla ivalla). Ole niin hyvä! Minulle on näetkös arvoitus, kuka auttoi sinua noissa pukuhommissa.

Hilda (peittäen kasvonsa). Alfred!… (Lyhyen väliajan kuluttua kiivaasti.) Ja mitä tuo kaikki sitten todistaa?

Sanmarck. Juriidisesti ei mitään, mutta moraalisesti sangen paljon! (Nousten.) Sinulla on rakastaja!

Hilda (nousten, kuohuissaan). Eikä ole!

Sanmarck. Kartio!

Hilda. Ei koskaan!

Sanmarck (kuohuissaan). Kuule, sinä et kiertelemällä pääse minusta tällä kertaa. Olen liian syvälle tunkeutunut tuohon valheiden verkkoon, jonka te molemmat olette kutoneet minun ympärilleni. Ja minä tahdon kuulla kirkkaan totuuden sinun omilta huuliltasi! Sinun täytyy tunnustaa totuus! Kuulitko, sinun täytyy!… Puhu! (Syöksyy kädet nyrkissä Hildan eteen; tämä peräytyy kauhistuneena; tohtori taistellen vihaansa vastaan.) Ei, ei, näethän, että olen rauhallinen!… Olen päättänyt pysyä rauhallisena, tulkoon mitä tahansa! Haluan vain hiukan selvitystä!… Sano!

Hilda (huuliaan pureskellen). Kunpa tietäisin, mitä minun on tunnustettava!

Sanmarck (voimakkaalla ponnistuksella tyyntyen). Oh, jättäkäämme viisastelut! Näethän, että tiedän kaikki. Ei hyödytä mitään, että kiellät sen! Näinhän sen omilla silmilläni, kun valepuvussa teitä vakoilin siellä.

Hilda (kauhistuen). Sinä!… Ei, ei, se on mahdotonta! (Istuutuu.)

Sanmarck. Kyllä, Hilda! — Eräässä sivuhuoneessa te puhuitte minusta. Eikä se keskustelu jättänyt epäilyksille sijaa.

Hilda (epätoivoisesti). Jumalani!… Sinä olit siellä!?

Sanmarck (tukahtuneesti). Olin. — Mihin te sieltä menitte… siinä on taas aukko, jonka sinä voit täydentää.

Hilda (ylös hypäten). Alfred!

Sanmarck (lujasti). Istuudu! Täytyihän sinun muuttaa pukua! Ethän voinut palata vieraskäynniltä naamiaispuvussa.

Hilda (poissa suunniltaan). Että sinä — hyvä Luoja — että sinä alennuit…

Sanmarck (katkerasti). Urkkimaan, niin!… Herra nähköön, se alentuminen nyt näyttää olevan välttämätöntä niin yhdelle kuin toisellekin.

Hilda (hetken vaiettuaan; soinnuttomasti). Sano minulle, mitä sinä kaikella tällä tarkoitat?

Sanmarck Puristaa sinulta totuus!

Hilda (nousee uhmaten). Ei, tämä yö ei ole niin pitkä!

Sanmarck (nousten kuohuissaan). Jollei ole, niin sitä jatketaan!

Hilda. Sinä jätit minut oman onneni nojaan ja nyt sinä vaadit minut tilille.

Sanmarck. Sinä vastaat syytöksillä rehelliseen kysymykseen! Koetat luikerrella vapaaksi! Mutta se ei auta, tästä täytyy tulla täysi selvyys… taikka…

Hilda (vapisten vihasta). Millä oikeudella sinä tutkit minua?

Sanmarck. Millako oikeudella? Kylläpä on moraalittomuus pitkälle 'kehittynyt! Sinä puhut oikeudesta, sinä… (Puristaa häntä rajusti käsivarresta). Sinä rakastat tuota miestä?

Hilda (riistäytyen irti ja mennen kädet nyrkissä toiselle puolen huonetta). Ooh! No niin, rakastan, rakastan, koska niin tahdot! En ainakaan sinua, sinä hirviö! Sitäkö sinä haluat tietää… sinä…

Sanmarck. Sitä, juuri sitä! Jatka, jatka!

Hilda. No, siinä nyt kuulit tuon haluamasi totuuden! Mutta siitä saat syyttää itseäsi… niin, niin, omaa itseäsi! Sinä itse olet työntänyt minut toisen syliin! Ja minä… minä kauhistun ja vihaan sinua yhtä paljon kuin häntä rakastan!

Sanmarck (tukahtuneesti). Kas niin… viimeinkin!… Viimeinkin tuli totuus ilmi! Totuus tulee aina ilmi, kun vain jaksaa tarpeeksi odottaa! Jatka vielä!

Hilda. Miellyttääkö se sinua?

Sanmarck. Kyllä! Sinä osaat pirullisella taidolta asettaa sanasi! Ne leikkaavat kipeästi ja syvältä! Sinä olet voittamaton! Sinä…

Hilda (yhä kohoten). Luulit kai, että minä uhraisin nuoruuteni, onneni… niin, koko elämänikin sinun himmeiden tarkoitusperiesi takia! Luulit ehkä, että minä näivettyisin yksinäisyydessä, sillä aikaa kun sinä tuhlasit oman elämäsi mahdottomuuksien tavoitteluun! Mutta minä pidin parempana elää omaa elämääni ja se on johtanut tähän! Miellyttääkö se nyt sinua?

Sanmarck (kovalla ponnistuksella tyyntyen). Miksi sinä raivostut?

Hilda. No, mitä sinä sitten tahdot minusta, kun et kerran välitä minusta? Anna minun olla rauhassa!

Sanmarck. No, Herran nimessä… enhän ole sanonut sinulle moitteen sanaa!

Hilda. Et. Siihen sinä olet liian suuri ja ylpeä! Mutta, hyvä Jumala… etkö käsitä, että tuhat kertaa ennemmin sietäisin sinulta iskujakin kuin tuon armollisen ylimielisyytesi!

Sanmarck. Hilda raukka! Sinä et itsekään tiedä, mitä tahdot!… Hävittää — särkeä — taistella, raivota! Hyvä ihminen, onko sellainen elämää?

Hilda. Se on kaikki sinun syysi!

Sanmarck. Minunko? — Annoin sinulle oikeuden elää omaa elämääsi, mutta en tällaista! Hilda. Ja siinäkö kaikki? (Istuutuen). Enempää en suonut itsellenikään.

Hilda (tyynemmin). Minulle se ei riittänyt. Olin niin sietämättömän tarpeeton kodissasi; vain jonkinlainen välttämätön koriste. En voinut olla sinulle miksikään hyödyksi, eikä sinulta riittänyt aikaa minulle. Mitä meillä oli muuta yhteistä kuin tuo ainainen yksinäisyys?

Sanmarck. Jos sinä olisit hiukan uskonut muidenkin selvään älyyn kuin vain omaasi, niin se ei olisi ollut niin vaikeata sinulle.

Hilda (tuskallisesti). En kestänyt sen tarkoituksettomuutta. Minun elämäntehtäväni oli yksinkertaisesti vain elää… Ja hyvä Jumala, minkälaisen elämän minulle valmistit?… Yksinäisen ja aution! (Heittäytyy sohvalle ja ratkee rajuun itkuun.)

Sanmarck (hetken vaitioltuaan; raskaasti). Meidän välillämme on aina vallinnut ylipääsemätön väärinymmärrys!

Hilda (rajattomalla surulla ja tuskalla). Taivas sen tietää!… Ja nyt sen huomaaminen on jo myöhäistä! Sinä muistat, kuinka kerran pyysin sinua suojelemaan minua itseäni vastaan. Se oli todellakin hätähuuto, mutta sinä et ymmärtänyt.

Sanmarck. Mitä sinä tarkoitat?

Hilda. Yksinäisyys ja ikävä olivat vaarallisia minulle. Ne kasvattivat minussa pahaa. Pelkäsin toisinaan itseäni.

Sanmarck. Itseäsi…?

Hilda. Niin. — Et aavista kuinka monta iankaikkisuuden pitkää ja kolkkoa iltaa istuin täällä yksinäni ikävöiden ja odotin sinua. Toisten sillä aikaa iloitessa ja nauttiessa nuoruudestaan ja rikkaasta elämästä.

Sanmarck (tukahtuneesti). Niinkö…?

Hilda (kaihomielisesti). Mutta kuinka usein olikaan ikävöimiseni ja odotukseni turhaa! Monasti olit väsynyt ja ajatuksissasi, etkä kaikistellen vaihtanut sanaakaan. Tuskin huomasitkaan minua; tuskin ajattelit, että sinulla oli vierelläsi ihminen, joka myöskin vaati elämältä jotakin.

Sanmarck (hiljaa). Ja mitä sinä oikein sitten tahdoit?

Hilda (nousten; intohimoisesti). Sinut kokonaan, jakamatonna! Ymmärrätkös? Sinulle tahdoin uhrautua, mutta en sinun hämärille päämäärillesi!… Ja minä puhuin sinulle siitä; pyysin sinua hiukan muuttamaan elämäntapojasi. Mutta sinä olit järkähtämätön.

Sanmarck (matalasti). Se olisi ollut samaa kuin olisin heittänyt pois elämäni suurimman ajatuksen.

Hilda. Jossa minulla ei ole mitään osaa!

Sanmarck. Eikö?

Hilda. Ei, kunnia siitä lankeaa yksin sinulle… Ja pitikö minun sentähden elää vain puolinaista elämää?

Sanmarck. Sinun olisi pitänyt paremmin ymmärtää minun elämäni tarkoitus ja ainakin kunnioittaa sitä.

Hilda. Niinpä niin, jos voisi kunnioittaa jotakin, mitä ei ymmärrä.

Sanmarck (huoaten). Niin, Hilda, sinä ajattelit vain hetkellisiä huvituksiasi, minun työni tähtäsi ikuisuutta!

Hilda (värähtävin äänin). Ajattelin vain hukkaan kuluvaa elämääni, joka hetki hetkeltä ja tunti tunnilta luisui käsistäni, tuottamatta iloa muille… ja tuottaen vain kammottavaa tyhjyyttä itselleni. Ajattelin ympärilläni sykkivää elämää, josta olin eristetty; ja ihmisiä, joille minäkin voisin tuottaa iloa; ja jotka voisivat ilahduttaa minua… Ja niin jouduin siihen… (Istuutuu ja puhkee väkivaltaisiin nyyhkytyksiin.)

Sanmarck (vaitiolon jälkeen matalasti). Tämä on kova isku… sangen kova!… Mutta mikä on tapahtunut, se on tapahtunut! Heikkojen sielujen tapaista on syyttää onnettomuuden hetkellä vain toisiaan… (Kuuluu liikettä eteisestä.) Se on Kartio! Ehkä et halua tavata häntä nyt?

Hilda (nousee; koettaen tyyntyä). En… minä… menen. Sinä olet kutsuttanut hänet!… Niin, niin, minä menen. Mutta minkälainen on tuomioni?

Sanmarck (hiljaa). Se riippuu hänestä.

Hilda. Vain yhden asian tahdon sinulle kumminkin sanoa.

Sanmarck Minkä niin?

'Hilda. Otan vastaan mitä tahansa, mutta anteeksiantoasi en koskaan.

Sanmarck. Niinkö?

Hilda (itkuaan vastaan taistellen). Siiloin minun täytyisi halveksia miestä, jota kerran kunnioitin ja… (hiljemmin) rakastin. (Kiirehtii liikutustaan salaten toiseen huoneeseen.)

Sanmarck (katsellen hänen jälkeensä ja huoaten hillitysti). Miksi… miksi pitää kahden ihmisen niin läheisesti kuulua yhteen ja kumminkin olla niin saavuttamattoman kaukana toisistaan? (Pyyhkii otsaansa ja heittäytyy raskaasti nojatuoliin. — Lyhyt väliaika. Jenny ja Kartio tulevat; Kartio hermostuneena ja epäröiden. Jenny poistuu muihin huoneisiin:)

Kartio (kiusallisen äänettömyyden jälestä). Sinä kutsuit minua, Alfred?

Sanmarck (jääkylmästi). Niin… Se, mitä meillä kahdella on toisillemme sanottavaa, ei vie paljon aikaa… — Mutta istuudu kaikissa tapauksissa!

Kartio. Kiitos! (Asettuu pöydän luo istumaan.)

Sanmarck. En tahdo alkaa moraalisaarnoilla. Aikuisten ihmisten opettaminen on epäkiitollisinta tehtävää… Sinä nyt kerran olet käsittänyt ystävän-oikeuksiasi liiaksi omalta kannaltasi… ja sitä ei voi muuttaa… Tarkoitan sinun suhdettasi Hildaan…

Kartio (pelästyen). Mitä sinä oikein tarkoitat?

Sanmarck. Sitä mitä sanoin! Teillä on suhteita!

Kartio (hypähtäen). Ja sinä siis uskot, että minä … Uskot, mitä ihmiset sanovat?!

Sanmarck (jäykästi). Uskon! Ihmisiin voi kyllä luottaa, kun vain eivät heidän omat asiansa ole kysymyksessä!

Kartio. Mutta se on valhe… se — se on…

Sanmarck. No, no, älä väitä!… On luonnollista, että kiellät. Kieltäminen kiusallisissa asioissa on sekä inhimillistä että viisastakin. Mutta usko minua, tällä kertaa se on turhaa!

Kartio. Ei, ei, ei, minä vakuutan…

Sanmarck (lujasti). Oo, älä vakuuta mitään! En ole kysynyt sinulta, onko tämä totta! (Ankarasti.) Minä tiedän, että se on totta!

Kartio (istuutuu; tuskallisesti otsaansa pyyhkien). Mutta, Herran nimessä… sano sitten suoraan, mitä sinä oikein tahdot?

Sanmarck. En muuta kuin järjestää tämän arian.

Kartio. Ja millä tavalla?

Sanmarck (kuohuen). Niin… millä tavalla?… Siitäpä nyt on kysymys! Niin paljon kuin ollaankin kehitytty, ei tällä alalla ole voitu keksiä ainoatakaan oikein sopivaa tapaa!… Ammunko sinut vai itseni vai meidät molemmat? — vai annanko anteeksi? vai nostanko häväistysjutun ihmisten iloksi? Kaikki tavat ovat yhtä hyviä… ja yhtä pohjattoman kurjia!

Kartio (masentuneena). Minulla lienee tässä asiassa hyvin vähän sanottavaa… (Rohkaistuen.) Mutta olen valmis sellaiseen hyvitykseen kuin gentlemannien kesken on tapana.

Sanmarck (pilkallisesti). Sellaiseen hyvitykseen!… Se on nulikkamaista puhetta; rappeutuneilta ihmisiltä lainattua! Silläkö tavalla sinä hyvität toisen ihmisen sisäiset tuskat?… Voitko sillä luoda eheäksi särkyneet elämänsuhteet? Pyyhkiä pois kaikki kiusalliset muistot ja tehdä olemattomaksi kaiken olleen?… Jos tässä asiassa vedottaisiin siihen, kenellä on lujimmat hermot, niin (terävästi) minä voin joltisellakin varmuudella vakuuttaa, että ne olisi minulla.

Kartio (neuvottomasti). Sitten en tiedä, mitä on tehtävä!

Sanmarck (pakotetun tyynesti). En tiedä, mitä joku toinen tekisi minun asemassani… Mutta yksinkertaisinta lienee, että te kaksi… sinä ja Hilda, nyt matkustatte ulkomaille… (erityisellä painolla) terveydellisistä syistä!

Kartio (kovin hämmästyneenä). Ja sinä — sinä luovuttaisit…! Tarkoitatko todellakin mitä sanot?

Sanmarck (kuivasti). Se on tarkoitukseni.

Kartio. Tämä on käsittämätöntä!

Sanmarck (ivallisesti). No, mutta sinähän nolostut! Sinä et varmaankaan odottanut tällaista päätöstä!

Kartio. En ymmärrä sinua! Lasketko leikkiä?

Sanmarck. Se ei ole leikkiä! Katsos, täällä maailmassa jokainen uusi etu tuo mukanaan vastaavat velvollisuudet. Sinä tahdot nauttia eräitä etuoikeuksia; niinpä saat ottaa vastaan myöskin velvollisuudet.

Kartio. Menettelysi on kovin kummallista!

Sanmarck. Entä sinun sitten!… Sinä et ihastu, vaikka saat hänet, jonka omistamisen vielä hetki takaperin katsoit välttämättömyydeksi… Ja voinpa vaikka vannoa, ettei ihastu Hildakaan tästä!

Kartio (hermostuneesti). Mutta ymmärräthän…

Sanmarck (kohoavalla mielenkuohulla). Niin, niin, minä ymmärrän! Minä sanon sinulle yhden asian. Tuollaiset suhteet särkyvät aina, kun ne tuovat mukanaan joitakin velvollisuuksia. Ne eivät kestä elämän jokapäiväisyyttä! Ihmiset ovat aina suuria lapsia! Ikävöivät leikkikalua, mutta saatuaan sellaisen särkevät sen… Suuria, mielettömiä lapsia… ja niin julmia sitäpaitsi!

Kartio. Mutta, Alfred… minä tarkoitan…

Sanmarck (asteettain raivostuen). Tuo suhde oli teille miellyttävämpi, eikö niin? Siihen ei sekaantunut rahtuakaan elämän arkipäiväisyyttä! Ei ompelijalaskuja eikä hermostumisia, mitä?… Oli kolmas, joka sai maksaa viulut! Niin, niin, kyllä minä ymmärrän! On niin helppoa toisen housuilla tuleen istua!… (Menettää itsehillintänsä ja syöksyy kädet nyrkissä Kartion eteen.) Herran nimessä, mitä te sitten oikeastaan tahdotte? Jatkaako tuota siivoa peliä? Sanohan! (Jenny tulee ja menee järjestämään uunia.)

Jenny (heittäen merkitsevän katseen tohtoriin). Anteeksi!… Tulin vain katsomaan tulta!

Sanmarck (itseään hilliten). Niin, niin, aivan niin, siinä teitte kauniisti, neiti! (Äänettömyys, jonka aikana tohtori kävelee tyynnytellen itseään; Jenny poistuu.) Noo, mitä sinulla on sanomista tähän? (Viittaa Kartiota istumaan ja istuutuu itse.)

Kartio. Valitan syvästi, että… että näin on käynyt.

Sanmarck (jonka viha on vaihtunut katkeraksi ivaksi). Lohduttavaa kuulla!

Kartio. Mutta siitä ei minnekään pääse, että sinun eristäytynyt elämäntapasi oli omansa johtamaan tähän valitettavaan tulokseen! Enkä minä oikeastaan ihmettele, että näin kävi.

Sanmarck. Etpä tietenkään! Sehän kai oli tarkoituskin.

Kartio (päättävästi). Ei, mutta siihen voivat joutua terveet ihmiset, joiden tunteet eivät ole paljaassa järkeilemisessä kivettyneet!

Sanmarck. Ja jotka eivät katso asiakseen hillitä niitä!

Kartio. Olitko sinä todellakin kyllin naivi uskoaksesi, että sellainen elämänhaluinen ja voimakastunteinen ihminen kuin vaimosi tyytyy koko iäkseen elävänä hautautumaan sinun kanssasi keskellä rikasta elämää?

Sanmarck (kylmästi). En, minä vain uskoin, että on olemassa kolmaskin mahdollisuus!

Kartio. Tässä tapauksessa sitä nyt ei ollut. Kaikilla ei ole sinun äärimmilleen kehitettyä itsemäärääväisyyttäsi. Vaimosi kiihkeälle ja tunneherkälle luonteelle sellainen on suorastaan mahdottomuus. Hän tarvitsi ilmaa, valoa ja elämää, mutta sinä et antanut sitä hänelle. Sitten jouduttuaan hankkimaan sitä ominpäin hän tietysti kiintyi niihin, jotka toivat hänen elämäänsä sisältöä… Minäkään en ole muuta kuin ihminen… ja… Hm! Haluaisinpa nähdä, kuinka joku toinen olisi käyttäytynyt minun sijassani! Minun mielestäni sinä aivan suoraan valmistit tilaisuuden siihen.

Sanmarck. Kaikkia asioita voidaan puolustaa, kun ei aseteta itselleen mitään velvollisuuksia!

Kartio. Minä puolustan aina persoonallista vapautta; ajatuksen ja tunteen vapautta!

Sanmarck (painavasti). Minä olen viimeinen kahlehtimaan kenenkään persoonallista vapautta, kun se ei loukkaa toisen henkilön oikeuksia. Mutta mikään yksilöllisen vapauden ilmaus ei voi mennä yli ihmiskunnan yhteishyvän kannalta määrättyjen rajojen, muuttumatta samalla rikokseksi. Käsität kai mihin jouduttaisiin, jos me kaikki rupeaisimme tätä vapautta toteuttamaan aivan rajattomassa määrässä?

Kartio. Sitä on niin helppo sanoa, mutta vaikea toteuttaa ihmisen, jolla on tulta rinnassa ja verta suonissaan.

Sanmarck. Niin, kenties. — Vaimoni tietysti valitti sinulle, että minä en ymmärrä häntä! Ja että hän sen vuoksi tuntee itsensä onnettomaksi… Se alkaa tavallisesti siten.

Kartio. Se on totta!… Hän oli väärinymmärretty ja onneton.

Sanmarck. Sinä ymmärsit häntä, sinä… säälit väärinymmärrettyä naista… Hyvä Jumala, mikäs taito onkaan nuoren miehen ymmärtää naimisissa olevaa naista!

Kartio. Ooh,… sinä olet verraton päätelmissäsi!

Sanmarck. Siltäkö tuntuu? — Olen lähinnä epäorgaanista kemiaa tutkinut myöskin elämää. — No niin, teidän välillänne syntyi keskinäinen luottamus… Se siitä aina syntyy!

Kartio (huoaten). Niin, ikävä kyllä! Mutta minusta tuntuu kuin sinä kääntelisit veistä omassa haavassasi!

Sanmarck. Niin… tavallaan!.. Paras lääke haavakuumeelle on painaa teräs haavaan uudelleen. Se huumaa, näetkös… (Nousten.) Minä rakastan nopeita ja tuskallisia leikkauksia… En halua kitua kauvan!

Kartio. Niinkö…?

Sanmarck. No niin, teidän keskinäinen ymmärtämyksenne vei teidät toistenne syliin!… Sehän on ikuisesti uusiutuva asia sukupuolien välisessä elämässä. Mutta tiedätkö, kuinka huutava se vääryys oli, jota harjoitin vaimoani kohtaan?

Kartio. Tiedän. Sinä suorastaan et välittänyt hänestä.

Sanmarck. Se on kai asia, jonka minä tiedän parhaiten!… Hän ei ymmärtänyt minua eikä tahtonutkaan sitä. Siihen hän oli liian matalamielinen.

Kartio. Sinä loukkaat häntä!

Sanmarck (kylmästi). Oo, minä pyydän! Ei mitään turhaa ritarillisuutta! — Hänen turhamielisyyttään loukkasi, että minä pidin muita jumalia hänen edessään. Minun olisi pitänyt hänen tuhansille pintapuolisille pyyteilleen uhrata aikani ja kykyni, joilla olen pyrkinyt aikaansaamaan jotain pysyväisempää ja ikuisempaa. Mutta emmekö ole jo tarpeeksi puhuneet tästä?

Kartio (nousten). Niin luulen minäkin. Tästä ei ole iloa meille kummallekaan. Mutta yhden palveluksen olet sillä minulle tehnyt.

Sanmarck. Todellakin!… Mikä se on!

Kartio. Se on tavallaan rauhoittanut minua.

Sanmarck (ivallisesti). Niinkö?… Minua ilahuttaa, että keskustelumme on ollut niin hedelmällistä!

Kartio. En sääli sinua, vaikka turmelinkin onnesi, jos niin saan sanoa.

Sanmarck. Oo, olitpa vaarassa olla tarpeettoman jalomielinen! Enhän minäkään sääli sinua luovuttaissani hänet sinulle. Vai luuletko onnistuvasi paremmin kuin minä?

Kartio (hermostuneena). Niinpä otankin hänet sitten!

Sanmarck (katkerasti). Tee se… Minäkin valloitin hänet toiselta… Ja tiedätkö… tällä hetkellä minusta tuntuu kuin olisin ainakin kerran elämässäni tehnyt suuren ja epäitsekkään hyväntyön!

Kartio. Saanko kysyä, onko asia nyt selvä?

Sanmarck. Kyllä meidän kesken! Mutta se koskee myöskin kolmatta… Sallitko, että kutsun hänet?

Kartio (nyökkää vaieten).

Sanmarck (menee ovelle). Hilda!… (Hilda tulee kylmän-rauhallisena ja luo kysyvän katseen herroihin.)

Sanmarck (kiusallisen äänettömyyden jälkeen). Niin,… olemme järjestäneet tämän asian… niin hyvin kuin voimme…

Hilda (soinnuttomasti). Niinkö? Ja millä tavalla?

Sanmarck (kuivasti yskäisten). Sinä ja herra Kartio matkustatte nyt… Ymmärrätkö?

Hilda (säpsähtäen; tarttuen tuolin selkänojaan). Ja minne?… Mihin?

Sanmarck. Mihin vain haluatte… Ehkä mieluimmin ulkomaille.

Hilda. Entäs sinä?… Mitä sinä aiot tehdä?

Sanmarck. Ettehän ole minua ennenkään ottaneet laskuihinne! Miksi nytkään? (Kartio menee peremmälle, istuutuu flyygelin ääreen, lyö hermostuneesti pari sointua, säpsähtää, panee kannen kiinni.)

Hilda (tukahtuneesti). Tuleeko minun ymmärtää tämä niin, että me eroamme?

Sanmarck. Minä kyllä järjestän omaisuussuhteet… Sinä et tule vääryyttä kärsimään!

Hilda. Ja hankit laillisen eron?

Sanmarck. En luule sitä tarpeelliseksi. En aio tarvita sellaista, ja eikö se ole sinullekin yhtä tarpeetonta?

Hilda (raskaasti). Sinä… sinä siis hylkäät minut?

Sanmarck (hiljaa). En luullut sen surettavan sinua!

Hilda (koettaen turhaan pysyä tyynenä). Sinä… sinä hylkäät minut kuin tarpeettoman romun, luovutat toiselle! Ja sen teet sinä niin levollisesti kuin poistaisit talostasi kelvottoman palvelijan!

Sanmarck (pidätetyllä katkeruudella). Niin, eikö totta… sinä et odottanut tätä? Sinua ehkä imartelisi nähdä minun raivoavan! Sinua kai miellyttäisi, että me taistelisimme, ampuisimme toisemme vanhaan ritarilliseen tapaan! Niinkö? Sinä kenties haluaisit nähdä minut kurjana jalkojesi tomussa, vai kuinka?

Hilda. Tunnoton!… Sitä en sinulta odottanut. (Nojaa raskaasti tuoliin ja kätkee kasvonsa käsiinsä.)

Sanmarck. No, mitä sinä sitten odotit?

Hilda. Että olisin sittenkin ollut sinulle jonkin arvoinen. Mutta nyt huomaan, että olen katkerasti pettynyt. Sinä et ole koskaan välittänyt minusta, niin, niin, et koskaan! Et koskaan.

Sanmarck. En ole tutkinut sinun vaikuttimiasi. Miksi sinä tutkit minun?

Hilda (tuskallisesti). Mutta nyt… kun eroamme… iäksi…

Sanmarck. Näkisit mielelläsi minut heikkona, murtuneena!… Oo, mikä sydämellisyys!

Hilda. Olisin… olisin tahtonut nähdä, olenko ollut sinulle minkään arvoinen.

Sanmarck (matalasti). Sen seikan pitäisi sinulle nyt olla jokseenkin samantekevä!

Hilda (vaikeasti). Se ei ole! Kymmenen vuotta yhdessä! Sitä ei voi saada elämästään pois… Muistot siitä tulevat aina seuraamaan.

Sanmarck (kiusaantuneesti). Mitä hyötyä on enää selvittelyistä?… Kun emme ole ennemmin toisiamme ymmärtäneet, kuinka voisimme sitä nyt?

Hilda (synkästi). Niin… Olet oikeassa!… Meidän täytyy erota!

Sanmarck (hiljaa). Olet itse niin tahtonut.

Hilda (tuskallisesti; istuutuen). Ja sitten olemme kuin kaksi ihmistä, jotka eivät ole toisilleen mitään, eivätkä ole koskaan olleetkaan toisilleen mitään!… Me kaksi, jotka muinoin kuuluimme yhteen.

Sanmarck (menee sanaakaan sanomatta akkunan ääreen).

Kartio (hermostuneena). Kylliksi jo tätä kidutusta! Oletteko te ihmisiä, kun sillä tavoin kiusaatte toisianne?

Hilda (Kartioon kääntyen). Ja kumminkin, sen pitäisi olla helpointa juuri sinulle. (Nousten.) No niin, meillä ei kai ole täällä enää mitään tehtävää!

Kartio (syvästi masentuneena). Niin luulisin!

Sanmarck (kääntyen). Vielä yksi asia, jollei se ole liian paljon pyydetty!

Kartio. Ole hyvä ja sano vain.

Sanmarck. Tulin onnellisesti päättyneen työskentelyni johdosta kutsuneeksi muutamia ystäviäni tänne täksi illaksi. Ja jollei se ole aivan mahdotonta, niin pyytäisin sinua, Hilda, kiusallisen huomion välttämiseksi olemaan emäntänä juhlassa tämän ainoan kerran vielä.

Hilda. Peruuta se.

Sanmarck. Mitä ajattelet!… Päinvastoin se on aivan välttämätöntä torjuaksemme kaikki häväistysjutut. Eikö sekin asia ansaitse huomiota?

Hilda (epäröiden; käsi uunin reunalla). Se käy vaikeaksi… nyt… Siitä tulisi raskain velvollisuus elämässäni.

Kartio (matalasti). Minä luulen, että olemme sen sopivaisuudelle velkaa, Hilda.

Sanmarck (painavasti). Niin luulisin minäkin. Sinun läsnäolosi on myöskin välttämätöntä, Aarne!

Kartio. Niin, niin, ymmärrettävästi!

Sanmarck (kumartaa jäykästi ja poistuu. Toiset ovat hetken aikaa kuin huumaantuneina).

Hilda (antaen raivolleen täyden vallan). Sinä näit… sinä näit, kuinka hän järjesti tämän… aivankuin mitättömän liikeasian! Kuinka musertavan levollinen ja luja hän oli! (Menee kädet nyrkissä yli lattian.) Ooh, tuollainen tunnottomuus haavoittaa minut kuoliaaksi!

Kartio (istuutuu, pyyhkien otsaansa). Ehkä se oli sittenkin ainoa oikea tapa! Ainakin se oli viisain.

Hilda (ärsytettynä). Niin, niin, ehkä se oli ainoa oikea! Aivan erinomainen! Ooh, sinäkin!

Kartio. Mutta, Hilda! Minä en ymmärrä, mitä se sinua enää liikuttaa!

Hilda. Liikuttaa! Pitääkö minun sitten aina ja ikuisesti joutua tappiolle? (Nousten.) Pitääkö minun tulla karkoitetuksi talosta kuin joku huono palvelija?

Kartio. Sinullehan sen pitäisi olla aivan samantekevää… nyt…

Hilda (kiihkeästi). Se ei ole, tiedätkö! Yksi asia tekee minut hulluksi!

Kartio. Ja mikä se on?

Hilda (intohimoisesti). Se on hänen työnsä… Hän on viimeinkin onnistunut! Suuri tulevaisuus ja loistava maine odottavat häntä… kun sitävastoin minua… Niin, Herra ties mikä odottaa minua! Ja kumminkin, minullakin on siinä osaa, minäkin sain sentähden kärsiä ja kieltäytyä. Ja nyt… nyt… hän menestyksen kruunaamana ja minä koditonna, nöyryytettynä ja ehkä häväistynäkin… Ehkä joku toinen saa nauttia hänen työstään; meidän työstämme!… Ooh, Jumalani, se ajatus vie minulta järjen!

Kartio (rauhoittaen). No, tyynnyhän toki, Hilda! Oletko ihan sokea? Jos olet järkevä ja oikeudenmukainen, niin sinun täytyy tunnustaa, ettet sinä ole tässä asiassa enimmän loukattu.

Hilda (jäykästi). Minä en tunnusta mitään! Minä muserran hänet!

Kartio. Sitä et voi! Hän on rautainen mies.

Hilda (uhkaavasti). Saamme nähdä! Minulla on eräs keino, joka varmasti pystyy häneen, niin rautainen kuin hän onkin!

Kartio (kärsimättömästi). Tyhmyyksiä! Siihen mieheen ei pysty mikään! (Nousee lähteäkseen.)

Hilda. Tänään se nähdään! (Poistuu nopeasti huoneesta.)

Kartio (huoaten). Suuria lapsia, sanoi tohtori! Todellakin!… (Ottaa hattunsa ja poistuu.)

Sanmarck (tulee hitaasti ja harhailee tarkoituksettomasti tyhjässä huoneessa; vaipuu pöydän luo istumaan ja kätkee masentuneena kasvonsa käsiinsä.)

Jenny (tulee hiljaa). Vanha rouva on valveilla! Hän kuuli kai jotain.

Sanmarck (huoaten). Äiti raukka! Hänenkin rauhansa piti tulla häirityksi!

Jenny. Niin… kunhan hän ei ottaisi sitä kovin pahakseen.

Sanmarck. Varmasti hän sen tekee! Hän on sen ajan nainen, jolloin ei sukupuolisuhteilla urheiltu.

Jenny. Te annoitte heille vapauden, tohtori?

Sanmarck. Katsoin sen parhaaksi. Antaa ihmisten saada mitä he tahtovat; sitä pikemmin he oppivat ymmärtämään, mitä he oikeastaan tahtovat. Olen varma, että nyt he ovat kauempana toisistaan kuin koskaan.

Jenny (huoaten). Ehkä oli parasta niin.

Sanmarck (ajattelevaisesti). Voitteko ajatella suurempaa kohtalon ivaa, neiti!… Olen aineettomuuden tilalle keksinyt aineen, poistanut tyhjyyden maailmasta ja voittanut sillä itselleni kaksinkertaisen tyhjyyden. Poissa on nyt päämäärä, joka vuosikausia loi sisällystä elämääni, poissa hänkin, joka sitä omalla tavallaan rikastutti. Vuosien hellittämättömillä ponnistuksilla suoritin teon, joka uhmaa ijäisyyttä… Ja sen tehtyäni löysin itseni raunioilta… Voitteko ajatella jotain sellaista?

Jenny (surumielisesti). Voin, tohtori!… Hetken vaikutelmille hukatun elämän, jota ei mikään ulkonainen menestys korvaa. Uhrautuvaisuuden, jota uhkaa ylenkatse, kiittämättömyys ja täydellinen unohdus!

Sanmarck (lämpimällä osanotolla). Olette oikeassa, neiti!… Minä ymmärrän niin hyvin!

Rouva Sanmarck (tulee kiihtyneenä). Mitä maailmassa täällä on oikein tekeillä? Mitä on tapahtunut, Alfred?

Sanmarck. Rauhoitu, äiti! Ei mitään vaarallista.

Rouva Sanmarck. Älä yhtään kiellä, Alfred! Luuletko, etten huomannut? Minä en ole sokea enkä kuuro!

Sanmarck. No niin, parasta kai, että sinäkin sen tiedät. — Annoin heille vapauden…

Rouva Sanmarck (hämmästyen). Oletko hullu?… Vapauden! Sitä heillä on ollut liiaksikin!… Ero siis?

Sanmarck Niin… Se oli paras tapa ratkaista asia.

Rouva Sanmarck. Hyvä Jumala, oletteko te sitten turkkilaisia! Ne sellaista tekevät! Paras tapa… vielä vai! Mitä siitä sanovat ihmiset? Tyhmyyttä, äärimmäistä tyhmyyttä, sanon minä! Sen sinä kauniisti korjaat!

Sanmarck (lujasti). Ei, äiti! Minä en muuttele päätöksiäni!

Rouva Sanmarck. Hellan ääreen ja kovaa komentoa! Se on paras tapa… Tee sillä tavalla, ja Hilda siunaa sinua kuolinpäiväänsä asti! Taikka sitten minä en ole nainen enkä tunne naisia!

Sanmarck. Emmehän elä keskiajalla!

Rouva Sanmarck. Keskiajalla eli tosiaan ihmisiä. Mutta minä en totisesti tiedä miksi nimittäisin näitä! Nämä eivät itsekään tiedä mitä tahtovat!

Sanmarck. Sinä sanoit totuuden!

Rouva Sanmarck. Minä sanon sinulle, että joutilaisuus ja hyödytön elämä… ne kasvattavat semmoista! Ei ymmärretä toisiaan!… Ei sovita yhteen! Ei ole samanlaiset mielipiteet!… Minä en ymmärrä enää ihmisiä!

Sanmarck (raskaasti). En minäkään! (Kätkee kasvonsa käsiinsä.)

Rouva Sanmarck (lohduttaen). Älä nyt ota sitä pahaksesi, Alfred! Itselleen Hilda siinä suurimman vahingon teki. Hän saa vielä katua tätä askeltaan. Ole mies, Alfred!

Jenny. Samaa sanon minäkin! Hän ei ole teidän surunne arvoinen, tohtori!

Sanmarck (huoaten). Hänessä oli kumminkin väärennettynä se nainen, jota mies kaihoo!

KOLMAS NÄYTÖS.

(Sivuhuone tohtori Sanmarckin asunnossa. Perällä syrjääntyönnettävillä ovilla varustettu laaja oviaukko, joka yhdistää huoneen ruokasaliin. Oikealla etualalla uuni, sen vieressä ovi ja samalla puolen perällä pieni leposohva. Vasemmalla akkuna ja sen edessä pöytä. Pöydän takana on tavallinen tuoli ja samoin pöydän sivulla nojatuoli. Samalla puolen perällä nurkkahyllyke ja molemmin puolin oviaukkoa reheviä kasveja. Avoimen oven kautta näkyy ruokasalin suuri pöytä tuoleineen. On ilta.)

(Pöydän ääressä istuu joukko juhlapukuisia naisia ja herroja, jotka ovat lopettaneet aterioimisen ja käyneet käsiksi viineihin. Pöydän päässä istuvat tohtori ja Hilda, heidän lähellään Jenny ja Kartio, ja toisessa päässä tohtori Tela. Väliverhon auetessa kuuluu puheensorinaa.)

Tela (kilahuttaa lasiinsa herättääkseen huomiota). Hyvät naiset ja herrat! — Juhliessamme päivän sankaria ja puhuessamme hänen kunniakseen, olemme unohtaneet toisen, jolla myöskin on oma, joskin näkymätön, osansa siinä kauniissa voitossa, minkä arvoisa isäntämme on saavuttanut tieteelle… (Kumartaa Hildalle.) Tarkoitan suloista emäntäämme, tohtorinna Sanmarckia. (Hilda nousee vaivaloisesti tohtorin käsivarteen nojaten. Kaikki toiset myöskin nousevat.) Sentähden pyydän muutamin vaatimattomin sanoin tulkita koko tieteellisen piirimme syvän kiitollisuuden- ja kunnioituksentunteen siitä uskollisuudesta ja uhrautuvaisuudesta, jolla te, rouvani, olette tasoittanut nerokkaalle miehellenne tietä kuolemattomuuteen. Olette näinä pitkinä työn ja toiminnan vuosina seisonut uskollisena miehenne rinnalla, tukenut häntä ja ylläpitänyt hänen uskoansa suureen päämääräänsä.

Me voimme elävästi kuvitella, kuinka paljosta olette näinä vuosina saaneet kieltäytyä tieteen hyväksi ja mitä kaikkea tämä sitkeä ja uupumaton pyrkimys on vaatinut teiltä, rouva. Ei ole vähäksi arvattava se osa, mikä naisella on kodissa, mutta vielä enemmäksi on se arvioitava silloin, kun perheen päämies omistaa elämänsä korkeampien tarkoitusperien saavuttamiseen. Teillä, hyvä rouva, on ollut uskoa miehenne suureen tulevaisuuteen, luottamusta hänen kykyynsä, ja, ennen kaikkea, teidän on korkeimmassa mitassa onnistunut luoda se sopusointuinen ja rauhallinen koti, jonka helmassa nerokas mies on voinut koota voimiaan paljon vaativaan työhönsä. Monesti olette saanut hänet kodille takaisin ponnistuksien uuvuttamana, vastoinkäymisien synkentämänä ja pettymyksen vaot otsallaan. Mutta teidän lämmin äänenne on haihduttanut epäilykset hänen mielestään ja pehmeä kätenne tasoittanut pettymyksien jäljet hänen otsaltaan… Sanalla sanoen, hänen korkea päämääränsä on asettanut teille velvollisuuksia yli tavallisen perheenemännän mitan, mutta te olette täyttänyt ne kunnialla. Nyt on pitkien, pitkien vuosien työ johtanut erinomaisiin tuloksiin, voitto on saavutettu ja uhrautuvaisuus saanut palkintonsa. Niinpä saakoon se nyt tunnustuksensakin, jonka me kaikki mielihyvällä tahdomme antaa teille, rouva. Siis lausuen meidän kaikkien vilpittömän ja jakamattoman kiitollisuuden teille, rouva, esitän tämän maljan suloiselle emännällemme!… Rouva Sanmarckin malja! (Kaikki yhtyvät maljaan »hyvä»-huudoin, Kartio silmiinpistävän koneellisesti. Hildan on vaikea hillitä mielenkuohuaan.)

Sanmarck. Vaimoni puolesta pyydän kiittää tohtoria hänen kauneista sanoistaan. Ne loihtivat todellakin esiin väärentämättömän kuvan naisesta, jonka vaikutus kodissa ja sen kautta koko yhteiskunnassa on arvaamaton, jota ilman miehen elämä olisi vain ilotonta ja puolinaista. Ne loivat viehättävän kuvan naisesta, joka jonain ajankohtana selittämättömänä välttämättömyytenä ilmestyy miehen elämään, liittyen siihen täydelliseksi sopusoinnuksi. Ne loivat kuvan naisesta, joka liikkuu kodissa huomaamattomana kuin eetterin värähdys, mutta jonka olemassaolon jäljet näkyvät kaikkialla. Ne antoivat meille käsityksen naisesta, joka ei käy parantamaan yhteiskuntaa laiminlyömällä sen osan siitä, mikä on häntä lähinnä ja mikä on hänen parannettavakseen langennut… Hyvät naiset ja herrat! Tälle kuvaamalleni naiselle, äidille, vaimolle ja perheenemännälle, joka valitettavasti on nyt joutumassa muinaismuistojen joukkoon, pyydän omistaa tämän maljan! (Kaikki juovat maljan. Hilda kohottaa lasinsa, mutta laskee sen maistamatta pöydälle. Seurue nousee pöydästä ja hajaantuu muihin huoneisiin. Jenny tulee etuhuoneeseen, heittäytyy sohvalle ja puhkee hermostuneisiin nyyhkytyksiin. Kohta hänen jälessään tulee Kartio sytyttäen sikaarin.)

Kartio (huomaten Jennyn). Ooh, anteeksi! Minä poistun! (Aikoo mennä.)

Jenny. Ei, ei, jää! (Hilliten itsensä.) Emmekö voisi sietää toisiamme vielä tätä lyhyttä aikaa?

Kartio (synkästi). Mikä sinun on?

Jenny (nousten; tuskallisesti). Oo, tätä juhlaa, tätä juhlaa! Kunpa se olisi jo lopussa!

Kartio. Niinkö ajattelet?

Jenny (istuutuen). Tämä käy yli voimien! Maljoja, puheita ja pakotettuja hymyilyjä… Peitettyä tuskaa ja katkeruutta!… Kuinka minä olenkaan pelännyt Hildan tähden!

Kartio. Miksi niin?

Jenny. Etkö näe, kuinka äärimmilleen hermostunut ja jännittynyt hän on?

Kartio (katkerasti). Sinua sen ei pitäisi surettaa!

Jenny. Miksi niin?

Kartio. Sitähän te olette tahtoneetkin! Sinähän halusit kostaa.

Jenny. Ei, ei kostaa! Näin täytyi käydä! Tuo valheellisuus ei voinut jatkua kauemmin, Meidän kaikkien tähden… sinunkin!

Kartio (kärsimättömästi). Vain sanoja! Kauniita sanoja!

Jenny. Olen ajatellut asiaa katkeruudetta, enkä ole tullut muuhun tulokseen kuin tähän… En tahdo puhua hukkaan menneestä elämästäni… Minun puolestani olet vapaa! Menettele niinkuin parhaaksi näet.

Kartio. Todellakin!… Tuo sinun jalomielisyytesi heräsi jokseenkin myöhään!

Jenny. Olen tullut huomaamaan, ettei tuo tai tämä muoto yksin takaa sukupuolien välisten siteiden kestävyyttä, jolleivät yksilöt sisäisesti kasvata itseään toisiaan varten.

Kartio (purevasti). Sinä olet paljon kehittynyt eilisestä!

Jenny. Olen tänään saanut nähdä, kuinka vastoinkäymisiä kannetaan!

Kartio. Oo, vai niin! Sinä siis aiot seurata suurta esikuvaasi!

Jenny (vakavasti). Pilkkaa sinä vain! Se on heikomman oikeus! . . . Tohtoriin sinun pilkkasi ei uletu!… Hän on ihailtava mies!

Kartio. Makuja on monenlaisia!

Jenny (nousten, painavasti). Ja miehiä monenlaisia! — Pidä silmällä Hildaa, minä aavistan, että hän aikoo tehdä jotain!

Kartio (säpsähtäen). Miksi niin luulet?

Jenny. Minä tiedän vain, että hän hautoo mielessään jotain.

Kartio. Oletko sitten huomannut mitään?

Jenny. Olen ja en… Meillä naisilla on tarkka vainu! Kunpa vain tietäisin, mitä se on. (Poistuu.)

Kartio (päätään pudistaen). Tyhmyyksiä!… Mitä se voisi olla! (Seuraa hänen perässään. Hilda tulee tohtorin käsivarteen nojaten hyvin hermostuneena.)

Sanmarck. Kas niin, täällä voit rauhassa levähtää. Täällä ei ole ketään!

Hilda (vaipuen uupuneena sohvalle). Oo, mitä inhoittavaa ivaa!

Sanmarck. Rauhoitu, Hilda! Se ei ollut ainakaan tahallista.

Hilda. Täytyykö minun kestää vielä useampia tällaisia nöyryytyksiä?

Sanmarck (tyynesti). Ei… Toivoakseni sinua ei kiduteta enää ylistyspuheilla.

Hilda (jäykästi). Parasta olisikin! Olin jo vähällä sanoa niille totuuden vasten kasvoja!

Sanmarck. Minkä totuuden?

Hilda. Että koko tuo kaunis puhe oli vain narripeliä ainakin minuun nähden. Ja että siinä ei ollut totta sanaakaan!

Sanmarck (terävästi). Ja ketä sinä luulet tuollaisen totuuden ilahduttavan?

Hilda (kiivaasti). Siitä minä en välitä! Säästäkööt ylistyksensä ansiokkaammille. Minä en niitä kaipaa!

Sanmarck. Sellainen vaatimattomuus on sinulle kunniaksi, Hilda.

Hilda (katkerasti). Sinulle tämä mahtaa olla hauskaa!

Sanmarck. Kyllä, hyvin hauskaa!… Niin hauskaa kuin kuolemaantuomitulle tanssia oman hirsipuunsa juurella!

Hilda. Miksi niin? Onhan se käynyt aivan laskelmiesi mukaan.

Sanmarck. Minkä laskelmien?

Hilda. Saithan tilaisuuden nöyryyttää meitä, samalla kuin osoitit meille, kuinka korkealle olet itse kohonnut. Eikö niin?

Sanmarck. Hourailet, Hilda! Minun voittojani ja tappioitani ei korvata niin vähällä! — Mutta etkö halua vieraiden joukkoon?

Hilda (nousten). En, kiitos! Tällä hetkellä haluan vain päästä mahdollisimman kauaksi heistä.

Sanmarck. Mahdotonta, Hilda!

Hilda (tuskallisesti). Mutta ymmärräthän, etten voi tätä kestää! Minä pelkään joka hetki voimieni pettävän… Anna minun mennä!

Sanmarck (lujasti). Muista, Hilda, että tämä koskee yhtä paljon sinua kuin minuakin!… Sinä jäät!

Hilda (synkästi). No niin… minä jään, kun täytyy! Mutta anna minun levähtää!

Sanmarck. Tee niin… Voinhan sanoa heille, ettet voi oikein hyvin.

Hilda (kärsimättömästi). Niin, niin… jätä minut nyt!

Sanmarck. Niinkuin tahdot!… Minun on ainakin mentävä!… (Jenny tulee.) Kas, tekö se olettekin, neiti! (Poistuu.)

Hilda (hetken vaiti oltuaan). Kuule, Jenny… sinä olet kai minulle kovin vihoissasi?

Jenny. Onko se sinusta niin ihmeellistä?

Hilda. Ei. Sinulla on todellakin syytä siihen… (Hieman epäröiden.) Vaan yhden asian tahdon sinulle kumminkin sanoa…

Jenny. Ja minkä sitten?

Hilda (matalasti). Sinä voit vihata minua, mutta et kadehtia!

Jenny. Niinkö…?

Hilda. Koskaan en ole ollut yksinäisempi, hyljätympi ja onnettomampi kuin nyt… Herra ties, mitenkä tämä vielä päättynee!

Jenny (surumielisesti). Ei, Hilda, en vihaa sinua enää!… Näenhän. että sinä kärsit. Ensin olin kyllä sinulle kovin katkeroitunut.

Hilda. Mutta miksi et ole enää?

Jenny. Niin, katsos… ajattelin asiaa syvemmin ja huomasin, että nyt olen nousemassa siitä, johon sinä olet joutumassa.

Hilda (kipeästi satutettuna). Ooh!… vai niinkö?

Jenny (säälivästi). Niin, niin, älä pahastu! En tarkoittanut loukata sinua.

Hilda (käy ovella, pysähtyy, kääntyy takaisin). Oo, ei tee mitään! (Vaikenee hetkeksi:) Olet oikeassa, te olette kaikki oikeassa! Minussa mahtaa olla jotakin nurjaa!

Jenny (huoaten). Herra varjelkoon! Kukapa täällä olisi niin täydellinen?

Hilda (työntää keinutuolin lähemmäksi, nojaa siihen; kiihkeästi). Sano minulle, Jenny, olenko niin erilainen kuin muut, ettei kukaan minua ymmärrä?

Jenny. Sitä ei kukaan voi sinusta sanoa.

Hilda. Joko täytyy minun olla väärässä ja kaikki muut ovat oikeassa taikka päinvastoin! Sen vain tiedän, etten sovi tähän maailmaan.

Jenny. Hilda raukka! Sinä taistelet omaa itseäsi vastaan!

Hilda. Mistä sen tiedät?

Jenny. Sinä epäilet itseäsi ja se on vaikeinta.

Hilda. Ooh, se on vain heikkoutta!

Jenny. Mutta se on inhimillistä.

Hilda (katsellen häntä terävästi). Kuule, sinä olet viime aikoina muuttunut, Jenny!

Jenny (säpsähtäen). Minäkö —? En suinkaan! Sinä erehdyt, Hilda!

Hilda. Älä kielläkään! Olet käynyt vakavammaksi… Mistä se johtuu?

Jenny. Ihminen ei voi aina olla nuori ja uhmaileva. (Nousee kävelemään.) Elämä kesyttää!

Hilda (jäykästi). Ei minua!

Jenny. Kyllä, Hilda… sinutkin, kun vain saat tarpeeksi monta kolausta. (Ottaa hyllyltä kirjan ja selailee sitä.)

Hilda (uhmaillen). Senpä minä tahtoisin nähdä!

Jenny. Ehkä saatkin nähdä! Sinä olet hyvällä alulla siihen. — Myöhemmin väsyt alituiseen sotakannalla olemiseen ja rupeat ikävöimään sovintoa.

Hilda (nojaten uuniin, katsellen häntä epäilevästi). Kenties! — Mutta minusta tuntuu kuin et olisi oikein rehellinen minulle.

Jenny (hämmästyen; pannen kirjan pois). Rehellinen!… Minä en tosiaan ymmärrä, mitä sinä oikein tarkoitat!

Hilda (terävästi). Sinä olet rakastunut tohtoriin!

Jenny (säikähtäen). Mutta Hilda!

Hilda. Niin, niin, ei hyödytä kieltää!

Jenny. Se ei ole totta, Hilda! Minä ainoastaan ihailen hänen kirkasta älyään ja murtumatonta voimaansa.

Hilda. No niin, sehän on sama asia!

Jenny. Ei, ei, Hilda, hänen erinomaiset ominaisuutensa ovat kohottaneet minut.

Hilda (katkerasti). Ja minut ne ovat painaneet alas! (Mustasukkaisesti; nojaten keinutuoliin.) Mutta mitäs siitä! Minun täytyy tunnustaa, että siinä teet järkevästi, hyvin järkevästi!

Jenny (haavoitettuna). Hilda!… Minä en voi puhella kanssasi kauemmin! (Poistuu.)

Hilda (kävelee kiihtyneenä edestakaisin). Ooh, tätä elämää, tätä elämää! Niin narrimaista… niin inhoittavaa! — (Istuu ja puhkee hermostuneisiin nyyhkytyksiin, mutta rohkaisee itsensä.) Ja mitä se oikeastaan minua liikuttaa!…

Sanmarck (tulee sisään). Kas niin, voitko jo tulla toisten joukkoon?

Hilda (kylmästi). En!

Sanmarck. Vieraat rupeavat pian kummastelemaan.

Hilda. Ja minulle se alkaa olla samantekevää!

Sanmarck. Sokea, etkö käsitä, mitä se merkitsee! (Sisältä kuuluu musiikkia; soitetaan Sibeliuksen «Valse Iriste».)

Hilda (kuuntelee hetken vaiti ollen, tulee äkkiä tunneherkäksi ja sanoo kaihomielisesti). Ooh, tuo musiikki, tuo musiikki! Se tuo mieleen niin paljon… Muistatko, Alfred, kun soitettiin tuota kerran. (Hitaasti ajatuksissaan.) Siitä on jo kymmenen vuotta… (Uneksien.) Oli kevät ja me olimme niin nuoria… niin nuoria… (Äänessään sisäistä itkua.) Kuinka toisenlaista olikaan silloin!

Sanmarck (raskaasti; tuijottaen akkunasta ulos). Toisenlaiseksi minäkin tätä päivää kuvittelin!

Hilda (hetken vaiti oltuaan). Nyt, kun ainaiseksi eroamme… meidän pitäisi keskustella rauhallisesti, Alfred.

Sanmarck (hiljaa). Niin luulisin minäkin!

Hilda (värähtävin äänin). Voit hyvin ymmärtää, ettei tämä ole niin helppoa minullekaan… Kymmenen vuoden yhdessäolon jälkeen ei voi rauhallisin mielin ottaa tällaista askelta.

Sanmarck. Kukaan ei ymmärrä sitä syvemmin kuin minä. (Menee liikutustaan salaten akkunaan.)

Hilda (vaikeasti). Sano minulle, Alfred, tuletko koskaan kaipaamaan minua… kun olen… poissa?

Sanmarck. Kyllä… hyvin paljon, Hilda.

Hilda. Niinkö? Onko se ihan totta, Alfred?

Sanmarck (kääntyen). On, Hilda… (Raskaasti.) Enhän minä ole tätä tahtonut.

Hilda (katkerasti). Miksi et sitten koskaan näyttänyt, että olin sinulle jonkin arvoinen? Miksi olit niin järkkymätön?

Sanmarck. En voinut muuta. Oikea mies ei voi myydä elämänsä suurinta ajatusta naisen tähden. Sinä vain et ymmärtänyt sitä, ja siitä johtui tämä sovittamaton ristiriita.

Hilda. Sinä et siis vihaa minua, Alfred?

Sanmarck (hiljaa). En.

Hilda. Mistä sitten johtuu, ettet halua sovintoa?

Sanmarck. Se ei ole minun vallassani. En tahdo alentaa sinua hairahtuneen vaimon nöyryyttävään asemaan. Jos minä voisinkin unohtaa, niin sinä et kumminkaan sitä voisi.

Hilda. Olet oikeassa, Alfred… Minä en sitä voisi!… Mikä on särkynyt, se on särkynyt!

Sanmarck (matalasti). Mutta minä tiedän, että me tulemme suuresti kaipaamaan toisiamme…

Hilda (nousten tuskan voimalla). Ei, Alfred, ei puhuta siitä!… Tämä keskustelu vie minulta kaiken rohkeuden!

Sanmarck. Niinkuin tahdot. — Sinä voit vielä jäädä tänne… Minä voin esittää vieraille muutamia muistiinpanojani. Se kyllä kiinnittää heidän huomionsa joksikin aikaa. (Aikoo mennä.)

Hilda (kauhistuneena, horjahtaen hyllyä vastaan). Alfred!

Sanmarck (kääntyen). Mitä tahdot, Hilda?

Hilda (hermostuneesti käsiään väännellen). Etkö voisi jättää sitä toistaiseksi?

Sanmarck. Mahdotonta, Hilda! Minun täytyy hankkia heille jotain mieltäkiinnittävää.

Hilda. Jumalan tähden, minä pyydän!… Jätä se!

Sanmarck. Mikä sinua oikein vaivaa, Hilda?

Hilda (sekavasti). En tiedä… En voi oikein hyvin! Olen ylivoimaisesti ponnistellut. (Vaipuu tuolille.) Olen aivan sekaisin…

Sanmarck (kumartuen hänen puoleensa). Kas niin, koeta nyt rauhoittua! Minä lähetän Kartion tänne, eikö niin? (Poistuu perälle.)

Hilda (tuskallisesti). Nyt hän huomaa sen! Ratkaisun hetki lähestyy… Jumalani, jospa voisin pysyä rohkeana!… Olen niin yksin… (Nousten.) Miksi ei kukaan tule tänne?… Hyvä Jumala, kun ei vain tapahtuisi onnettomuus! (Vaipuu käsiään väännellen sohvalle. Kartio tulee. Hilda rientää kiihkeästi häntä vastaan.) Sinäkö, Aarne! Taivaalle kiitos, että tulit! Olen nääntymäisilläni tuskaan ja epätoivoon! (Kiertää kätensä hänen kaulaansa.)

Kartio (hiljaa irrottautuen). Ei, ei niin kiihkeästi, Hilda! Muista, missä olemme.

Hilda. Kuinka sen unohtaisin! Vie minut pois täältä, Aarne! Minä en jaksa… minä en voi kestää tätä kauemmin!

Kartio. Pois… mihin?… Oletko järjiltäsi?

Hilda. Mihin tahansa! Kunhan vain pääsen pois täältä!

Kartio. Mahdotonta, Hilda! (Istuutuu.)

Hilda. Täällä polttaa maa jalkaini alla. Syvimpiä sydänjuuriani myöten tunnen, etten enää kuulu tänne!

Kartio. Ole nyt järkevä, Hilda! Mitä sanoisivat vieraat, jos nyt poistuisit?… Ei, Hilda, sinun on kestettävä loppuun asti. Sen olemme miehellesi velkaa! (Kuuluu taas soittoa sisältä.)

Hilda (hyvin tuskaisesti). Ooh, tuota musiikkia taaskin! Se käy aivan minun lävitseni! Se kuuluu kuin hautauskellojen soitto korvissani! (Painaa molemmin käsin korviaan.)

Kartio (huolestuneesti). Hilda, Hilda, koeta nyt rauhoittua! Muuten paljastat itsesi noille ihmisille.

Hilda. Siksi en uskallakaan mennä sinne… Minun on suorastaan mahdotonta teeskennellä heille!

Kartio (synkästi). Niin, niin, raskasta on juhlia, kun ei ole juhlatuulella.

Hilda (toivottomasti). Minä aavistan onnettomuutta!

Kartio. Sinä olet ylenmäärin hermostunut, Hilda!

Hilda. Oo, jospa tietäisit, Aarne, minkälaista kidutusta olen saanut kestää!

Kartio (vaipuen istumaan). Niinkuin ei tämä minua kiduttaisi! Tämä silmäinpeittäminen!

Hilda. Ja nuo kauheat puheet!

Kartio (katkerasti). Ne myöskin!… Hän tiesi kyllä, minkä juhlan hän meille valmisti!

Hilda (menee hänen luokseen ja hyväilee häntä). Ei ajatella sitä enää, Aarne! Eläkäämme toisillemme ja unohtakaamme kaikki!

Kartio (synkästi). Niin, Hilda!… jos voimme sen tehdä!

Hilda. Mitä sinä sillä tarkoitat? Miksi olet niin kylmä?

Kartio (pyyhkien otsaansa). En tiedä… Ehkä siksi, että olen täällä. Täällä on niin tukahuttavaa!

Hilda (tulisesti). Mutta onhan hän luopunut oikeuksistaan! Vapaaehtoisesti luopunut.

Kartio. Kenties se onkin juuri siksi, Hilda!

Hilda (tuskallisesti). Mitä sinä oikein tarkoitat? Sinä olet muuttunut, Aarne! Et ole enää sellainen kuin ennen! (Kiivaasti.) Sinä olet kylmennyt minulle!

Kartio. Älä kiivastu! Olen viime aikoina alkanut katsella suhdettamme toisilla silmillä… Olemme kuvitelleet siitä liikoja, Hilda!

Hilda. Siinäpä se on! Sinä olet kylmennyt minulle, Aarne!

Kartio. En… kunniani kautta, en! Mutta minua kalvaa epäilys, voiko tuollaiselle perustukselle mitään todellista elämää rakentaa… Alan aavistaa, että tohtori oli oikeassa, kuten tavallista. Hän on aina oikeassa!

Hilda (matalasti). Ja mitä hän sitten sanoi?

Kartio. Että tuollaiset suhteet aina särkyvät, kun ne tuovat mukanaan myöskin velvollisuuksia!

Hilda (ylös ponnahtaen). Ja sinä uskot sen!

Kartio. Hänen terävä logiikkansa repi minulta harhaluulot, ja tämä ilta on sen vain vahvistanut. Se oli vain huumausta!

Hilda (heittäytyy hänen eteensä ja nojaa hänen polviinsa). Se ei ole totta, Aarne! Se ei saa olla totta! Sinä et saa ajatella niin, Aarne… se olisi liian… liian julmaa! Silloinhan suhteemme olisi…

Kartio (katkerasti). Järjetöntä! Niin, sitä se onkin!

Hilda (tuskallisesti). Ei, ei, Aarne! Et saa sanoa niin! Silloinhan ei enää kannattaisi elää!

Kartio. Mutta ajattelehan, Hilda! Meidänkin harrastuksiamme hallitsee todellinen elämä. Ja minä pelkään tuottavani sinulle kieltäymyksiä, joiden valossa alat ihannoida entisyyttäsi… Tiedätkö, mikä sitten seuraa?… Katumus… ja se on pahinta kaikesta!

Hilda (jäykästi). Ymmärränkö sinua oikein? Sinä siis peräydyt?

Kartio. Luuletko, että voi poistaa Alfred Sanmarckin kaltaisen perseonallisuuden elämästään kuin vanhan vaatteen? Ei, Hilda… hänen muistonsa tulee meitä aina seuraamaan!

Hilda (synkästi, ylös hypähtäen). Etkö luule minun ymmärtävän, mitä sinulla on kaiken tuon takana? Sinä olet kyllästynyt minuun, niinkuin kyllästyit Jennyyn! Oo, nyt minä tunnen sinut!

Kartio. Hilda!

Hilda. Niin, niin, ei kannata teeskennellä enää! (Kylmän ivallisesti). Olen pahoillani, että olin niin heikko kuin olin! Anteeksi, että vaivasin sinua!

Kartio (toivottomasti). Ei hyödytä mitään tämä kiista. Meidän on jatkettava niin kuin olemme alottaneetkin!

Hilda (kylmästi). Olet oikeassa! On tarpeetonta tuhlata enemmän sanoja! Sinä et ole se mies, joksi sinua uskoin…

Kartio. Mitä sinä sillä tarkoitat?

Hilda. Sinä olet heikko!

Kartio (raskaasti). Huumaus on haihtunut ja kylmä todellisuus astunut sijaan!

Hilda. Raukka!… Mutta samantekevä! Minä taistelen yksinäni!

Kartio. Silloin on parasta, että käyt sovintoon miehesi kanssa!

Hilda (lujasti). En koskaan!

Kartio. Uhmailet turhaan, Hilda!

Hilda. Minun täytyy, ymmärrätkö! Peräytyminen on myöhäistä. Olen polttanut sillat takanani!

Kartio. Mitä tarkoitat?

Hilda. Oo, sinä et tiedä, mitä minä olen tehnyt!

Kartio (levottomasti). Ja mitä sinä olet sitten tehnyt?

Hilda. Hän etsii parhaillaan muistiinpanojaan, joissa on tulokset hänen tieteellisestä työskentelystään —

Kartio (pahaa aavistaen). Niin, ja mitä sitten?

Hilda. Hän ei löydä niitä…

Kartio (kauhuissaan). Sinä — sinä olet…?

Hilda (rajusti). Polttanut ne, niin! Hänen kymmenen vuoden työskentelystään on vain hiukkanen tomua jäljellä!

Kartio (parahtaen). Onneton! Miksi? Miksi?

Hilda (intohimoisesti). Emme olleet tasavoimaiset. Niin kauvan kuin hänellä oli tuo, jota hän kutsuu elämäntehtäväkseen, oli hän kukistumaton. Minulla ei ollut sellaista enkä voinut luoda itselleni sellaista. Siksi jouduin aina ja ikuisesti alakynteen!

Kartio. Tiedätkö, onneton,' mitä olet tehnyt?

Hilda. Tiedän! Olen riistänyt häneltä hänen voimansa lähteen! Kun hän luopui minusta levollisesti kuin kelvottomasta kappaleesta, tapahtui se vain siksi, että hänelle jäi jotain minua korkeampaa ja arvokkaampaa. Silloin minä vannoin riistäväni sen häneltä, tekeväni hänet yhtä avuttomaksi kuin itse olen!

Kartio (rajattomalla katkeruudella). Ei, onneton, siinä ei ole vielä kaikki! Et ole ainoastaan hävittänyt miehesi elämäntyötä, vaan riistänyt ihmiskunnalta yhden ihmishengen parhaimpia saavutuksia! Olet tehnyt korvaamattoman vääryyden. Rikoksesi on sovittamaton, luonnoton!

Hilda (uhmaillen). Mitä liikuttaa minua ihmiskunta!

Kartio (raivostuen). Ei mitään, sinä itsekkyyden perikuva! Kaiken pitää olla vain sinua varten! Yksin sinun tähtesi paistaa aurinko, vain sinun tähtesi käy tuuli ja sataa! Yksin sinun tähtesi viheriöitsee tämä siunattu maakin, joka kasvattaa sinunlaisiasi olentoja!… Oo, en milloinkaan ole ymmärtänyt miestäsi niin hyvin kuin nyt! Minä kauhistun sinua! Kaiken muun voi antaa anteeksi, mutta ei koskaan tällaista! (Syöksyy kuohuissaan ulos.)

Hilda (kiirehtii hänen jälkeensä; tuskallisesti). Aarne! Aarne! Älä jätä minua yksin!… Aarne!… (Nojaten ovipieleen kuiskaa hiljaa.) Hän meni ja hänen kanssaan katkesi viimeinenkin side elämään… (Suoristaa itsensä.) Nyt olen yksin ja nyt olen voimakas! Tulkoon mitä tahansa!… (Sanmarck tulee tavattoman liikutettuna.)

Sanmarck. Minun paperini, Hilda!

Hilda (säpsähtäen). Mitä on tapahtunut?

Sanmarck. Ovat jäljettömiin hävinneet! Joku on ne ottanut. Täytyy toimittaa ankara tutkinto!

Hilda (kolkosti). Se on tarpeetonta!

Sanmarck. Kuinka…? Sinä siis tiedät, missä ne ovat?

Hilda. Tiedän… Voit säästää kaikki etsimiset; niitä papereita ei enää ole!

Sanmarck (kuin ukkosen iskemänä). Mitä sanot? Oletko menettänyt järkesi? Etkö käsitä, että leikinlaskusi on rumaa, Hilda!

Hilda (jäykästi). Se ei ole leikkiä, Alfred!

Sanmarck (ravistaen häntä tuskan voimalla). Jumalan nimessä, missä ovat paperini? Vastaa, ihminen!

Hilda (lujasti). Minä — minä olen ne polttanut!

Sanmarck (äännähtäen kuin haavoitettu tiikeri). Polttanut!… (Kohottaa kätensä kuin aikoisi syöksyä hänen kimppuunsa, mutta lyyhistyykin huumaantuneena tuolille.) Polttanut!… Polttanut!… Polttanut! (Hänen äänensä kuolee lopulta kuiskaukseksi.)

Hilda (raivon huumauksessa). Niin, sinun ylpeä unelmasi on nyt sirpaleina, niinkuin minunkin! Sinun vuosia kestäneestä työstäsi on vain hiukkanen tomua jäljellä! Näetkö nyt, kuka on voimakkaampi?… Sinä luulit olevasi kukistumaton, mutta nyt istut siinä avutonna kuin lapsi särkyneen lelunsa ääressä! Oo, sinä olet yhtä kurja ja heikko kuin muutkin! Tarvittiin vain isku oikeaan paikkaan!

Sanmarck (sanomattomalla tuskalla). Ei, ei, sinä et ole voinut tehdä näin suunnatonta vääryyttä minulle! Sinä lasket vain kauheata leikkiä… Sano, että niin on, Hilda! Sano!…

Hilda (nojaten hyllyyn). Älä toivo turhia! Kylmä totuus on, että niitä papereita ei enää ole!

Sanmarck. Hyvä Jumala! Onko sitten järkesi himmentynyt?

Hilda (rajusti). Sinä näet, että sinunkin sydämeesi osataan, niin kivettynyt kuin se onkin! — Kuule, sinä rakastit noita elottomia papereitasi, eikö totta?

Sanmarck. Kaikki mennyttä! Taivas minua auttakoon!

Hilda. Sinä jumaloit tuota työtäsi! Sinun epäjumalasi on nyt luhistunut.

Sanmarck. Rakastin elämäntyötäni, onneton! Rakastin sitä enemmän kuin elämääni, jonka niin monta kertaa uskalsin vaaraan sentähden… Ja nyt on kaikki mennyttä! Miksi et riistänyt ennemmin elämääni, onneton?

Hilda (uhmaillen). En tahtonut elämääsi, tahdoin työsi! Katsoin minullakin olevan siihen oikeutta!… Tiedätkö… jokaiseen noiden tutkimuksiesi renkaaseen liittyi minun yksinäisyyteni ja ikäväni. Mutta se ei herättänyt minussa rakkautta, vaan vihaa!

Sanmarck. Siksi sen olisi pitänyt olla sinulle arvokas!

Hilda. Toisen työ!… Ei koskaan, sanon minä!

Sanmarck (rajattomalla mielikarvaudella). Käsitätkö, mieletön, mitä olet tehnyt? Olet tehnyt minusta kelvottoman humpuukimestarin koko tieteellisen maailman edessä!… Millä voin nyt todistaa, kaikki rohkeat väitteeni?… Oo, se oli kurjasti tehty. Sinun rikoksesi oli suurin, minkä ihminen voi milloinkaan toiselle tehdä! — Mutta ei hyödytä puhua siitä enää! Jos sen käsittäisit, et olisi sellaiseen tekoon ryhtynytkään. (Herpautuu synkkään äänettömyyteen.)

Hilda (mittaillen lattiata; tuskansekaisella vimmalla aivan kuin omaa rohkeuttaan ylläpitääkseen). Oo, kuinka minä nautin nähdessäni sinut noin heikkona, noin muserrettuna, noin avuttomana! En tiedä teinkö oikein vai väärin, sen vain tiedän, että tein sinusta ihmisen… kuulitko?… Oo, minä säälin sinua!

Sanmarck (hiljaa). Mieletön!

Hilda. Olen masentanut sinut! Voittanut sinut!… kuulitko, — voittanut! (Tarttuu tuolin selkänojaan.)

Sanmarck (hillityllä tuskalla). Mennyttä!… Kaikki mennyttä!

Hilda. Niin, rakkaani! Onko sinun niin vaikeata tottua siihen ajatukseen?

Sanmarck (jylhästi). On… (Nousee kolkon päättäväisenä ja ottaa pöydän laatikosta pienen putken. Hilda peittää silmänsä ja peräytyy kauhistuneena ovelle.)

Hilda (hätäisesti). Sinä piilotit jotain, Alfred! Minne sinä lähdet?

Sanmarck (soinnuttomasti). Laboratoorioon.

Hilda. Mitä aiot…?

Sanmarck. Sinulle en mitään. (Lähestyy ovea.)

Hilda (änkyttäen; sulkee tien). Sinä… sinä siis aiot… (Kiljaisten.) Alfred!

Sanmarck (käskevästi). Väisty!

Hilda. Tapa minut ensin. Vain minun ruumiini yli voit päästä!

Sanmarck (luonnottoman levollisesti). Luuletko, että voin tämän jälkeen jäädä elämään? Tiedemies hävitköön elämästä samalla kuin työnsäkin. Sitä ei kukaan kummastele. Minun kunniani vaatii sen!… Väisty, onneton!

Hilda. En elävänä! Minä en laske sinua!

Sanmarck (lujasti). Sinulla oli rohkeutta surmata minun elämäntyöni! Niinpä saat ottaa omalletunnollesi minun elämänikin! (Viskaa hänet tuimasti syrjään.)

Hilda (hurjana tarrautuen häneen kiinni). Alfred! jumalan tähden, mitä aiot!

Sanmarck (viskaten hänet uudelleen syrjään entistä rajummin). Sinun täytyy kestää se! Ei mitään huutoja eikä hälinää! (Avaa oven.)

Hilda (peräytyy seinälle ja nojautuu siihen tukkien korviaan; vihlovasti). Noin heikoksi en sinua uskonut!

Sanmarck (säpsähtäen). Heikoksi! Mitä tarkoitat?

Hilda. Tahdot paeta onnettomuutta, jota et voi kestää! Minä uskoin… olin varma… ettei sinua voi mikään murtaa!… Jumalani, en tiedä mitä ajattelin! (Vaipuu tuolia vasten polvilleen äärimmäisessä hermojännityksessä.)

Sanmarck (vaipuen synkkään mietiskelyyn). Olet oikeassa!… Se olisi heikkoutta!

Hilda (nyyhkyttäen). Jos meistä kahdesta toinen on liikaa maailmassa, niin varmaankin se olen minä.

Sanmarck (menee pöydän luo ja laskee putken pöydälle; surullisen nuhtelevasti). Hilda, Hilda, tätäkö varten elimme kymmenen vuotta yhdessä?

Hilda (murtuneena). Oo, Alfred!

Sanmarck (hiljaa). Sääli, että niin paljon tarmokasta ja hedelmällistä työtä meni hukkaan!

Hilda. Etkö sääli itseäsi myöskin, Alfred?

Sanmarck. En… Ihminen ei ole korvaamaton; vain ihmistyö voi sitä toisinaan olla! (Tulee etualalle, vaipuu tuolille, kuiskaten.) Nyt ymmärrän, että elämässä on hetkiä, jolloin eläminen kysyy suurempaa rohkeutta kuin kuolema! (Vaitiolo.)

Hilda (nousten; hiljaa). Mitä aiot nyt tehdä, Alfred?

Sanmarck (lujasti). Alkaa uudelleen!

Hilda (tuijottaen häneen). Sinä — sinä siis aiot alkaa uudelleen.

Sanmarck. Niin.

Hilda. Sinä voit alkaa alusta? Sinulla on voimaa ryhtyä työhösi uudelleen?

Sanmarck. Niin kauan kuin on elämää, on uskoakin! Vain kerran on uskoni pettänyt… Se tapahtui hetki sitten.

Hilda (kiihkeästi). Sano minulle, mistä olet saanut tuon rajattoman uskosi ja voimasi?

Sanmarck. Vuosien työstä ja siitä päämäärästä, jota se tarkoitti!

Hilda (henkeään pidätellen). Ja sinun päämääräsi?

Sanmarck. Tähtää ikuisuutta. Minulla ei ole lapsia, mutta tahdon jättää jälkeeni teon, johon minun persoonallisuuteni on painanut lähtemättömän leimansa, teon, joka ei häviä minun kanssani!

Hilda (äärimmäisessä tuskassa). Jumalani! Silloin olen minä… Oo, se on niin hirveätä ajatella!

Sanmarck. Mikä sitten?

Hilda (nojaten hyllyä vasten; väristen). Olen surmannut sinun suuren ajatuksesi.

Sanmarck (hymyilee katkerasti).

Hilda (epätoivoisesti). Oi, Alfred! Alfred!… Miksi et koskaan sanonut sitä minulle näin selvästi!

Sanmarck. Erehdyt, Hilda! Olen sen aina sanonut yhtä selvästi. Mutta tarvittiin äärimmäinen onnettomuus, tarvittiin hävitystä ja pirstaleita, ennenkuin saatoit sen ymmärtää. Eikö se ole kauheata?

Hilda (murtuneena). Me emme ole koskaan toisiamme ymmärtäneet, Alfred.

Sanmarck. Sinä et ole itseäsikään ymmärtänyt. Mutta minä olen.

Hilda. Et koskaan!

Sanmarck. Sinä olet murrosaikojen nainen, yksilöllisyydestäsi arka ja epäluuloinen. Kaikissa miehen tarkoituksissa sinä epäilet vääryyttä ja sortoa. Siksi sinä aina näet miehessä vain kilpailijan ja asetut vastarintaan.

Hilda. Oi, Alfred!

Sanmarck. Kasvatus on vieroittanut sinut pois naisen entisistä elämänarvoista. Mitään uusia niitä vastaavia se ei ole pystynyt sinulle antamaan. Esiäitiesi uhrautuvaisuutta sinä halveksit orjamaisuutena, mutta sinun nerosi ei voi luoda uusia elämänmuotoja sen tilalle.

Hilda. Se ei ole totta! En ole koskaan sellaista ajatellut!

Sanmarck. Et, se on ollut vaistomaista sinussa. Se on ilmennyt ainaisena tyytymättömyytenä! Olet sielullisesti särkynyt sukupuoleton olento. Sinun olemassaolosi tarkoitus on yksinkertaisesti vain elää, mutta se ei riitä, Hilda! Onnellisesti elääkseen täytyy ihmisellä olla myöskin tarkoitusperä, minkä vuoksi elää.

Hilda (synkästi). Minä luulen, että kaikki olisi toisin, jos meillä olisi ollut lapsia. (Istuutuu.)

Sanmarck. Aivan varmaan! Silloin sinunkin elämälläsi olisi ollut sisältöä.

Hilda. Voi, miksi ei niin käynyt!

Sanmarck. Se on helppoa käsittää. Mikä aviopuolisoille on mahdollista, ei ole taistelutovereille. Lapset ovat terveen luonnon ja eheän tunne-elämän kukkasia eikä epänormaalin suhteen ja katkeruuden tuloksia.

Hilda (toivottomasti). En ole oikeastaan tahtonut pahaa. Mutta minun käsissäni on kaikki muuttunut nurjaksi. Minulle on itse elämäkin muuttunut rikokseksi!

Sanmarck (tavattoman pehmeästi). Hilda poloinen! Sinä olet nurjasti vaikuttaneen aatevirtauksen itsetiedoton uhri.

Hilda. Niin… ehkä niinkin.

Sanmarck. Olet taistellut oikeata itseäsi vastaan ja antanut väärennetyn voittaa. (Vajoo synkkään mietiskelyyn.)

Hilda (nousee synkän päättäväisenä; heittää harhailevan katseen ympärilleen ja sanoo hiljaa). Koko elämäni on ollut erehdys! Pohjaton, sovittamaton erehdys! (Menee hitaasti pöydän luo ja huomaa lasiputken; tuijottaa siihen hetken. Ottaa sen uuden ajatuksen valtaamana.) Nyt tiedän jotakin, joka ei ole erehdys. Hänen kunniansa on pelastettava. (Katselee putkea ajattelevaisena ja lisää päättäväisesti.) Niin, tämä viimeinen ainakin on oikea! (Hiipii sivuovelle ja heittää viipyvän katseen tohtoriin.)

Sanmarck (havahtuu ja kääntyy). Mihin menet, Hilda?

Hilda (matalasti). Lepäämään! Olen väsynyt.

(Tohtori menee pöydän luo ja huomaa putken kadonneen. Säpsähtää ja aikoo hyökätä Hildan luo, mutta hillitsee itsensä. Katselevat hetken vaieten toisiaan.)

Sanmarck (hiljaa). Vai olet sinä niin väsynyt!… Hilda parka!

Hilda (soinnuttomasti). Anna minun mennä, Alfred. Älä nyt ymmärrä minua väärin.

Sanmarck (syvällä tuskalla). Mutta ajattele Herran nimessä, mitä aiot tehdä! Hilda!

Hilda (luonnottoman tyynesti). Koskaan en ole ollut suunnastani niin varma kuin nyt.

Sanmarck. Kuule, Hilda… älä mene: Sinä kielsit minua hetki sitten. Lähtisitkö nyt itse! Kas niin, Hilda, ajattele…

Hilda. Sinulla on suuri päämääräsi, minulla vain ainainen katumus ja tuska! Minä en uskalla elää!

Sanmarck. Sinä uskallat! Tehdään sovinto tai erotaan ystävinä! Tee mitä tahansa, Hilda, mutta älä sitä! Hilda, minä pyydän…

Hilda (toivottomasti). Me emme voi elää yhdessä, emmekä erota. Nyt minua kahlehtii sinuun rikos… Me voimme vapautua vain yhdellä tavalla.

Sanmarck (rukoillen). Hilda, älä tee sitä. Ajattele, mihin pimeyteen jätät minut! Kaikkialla on vain tyhjyyttä. En näe rahtuakaan eteeni!

(Kartio tulee ja seisahtaa tyrmistyneenä ovelle. Hilda tuomaa hänet.)

Hilda (nopeasti). Minulle selvenee tieni. Hyvästi, Alfred! Anna minulle anteeksi, jos voit! (Poistuu nopeasti ja lukitsee oven.)

Sanmarck (syöksyen ovelle). Hilda!… Älä mene! Viivy vielä hetkinen! Hilda! (Koettaa avata ovea.)

Kartio. Onneton, miksi laskit hänet; Etkö huomannut, mitä hänellä oli mielessä? (Koettaa myöskin avata ovea.) Mihin hän meni?

Sanmarck (toivottomasti) Laboratoorioon. (Vaipuu tuolille.)

Kartio (parkaisten). Hyvä Jumala!… jossa on sinun hirvittävät myrkkysi ja happosi! Ja tuossa mielentilassa! (Pudistaa häntä kauluksesta.)

Sanmarck (käheästi). Räjähdyselohopea.

Kartio (epätoivoisesti). Meidän täytyy murtaa ovi!

Sanmarck. Toivotonta! Se vain kiirehtisi päätöstä.

Kartio. Jumalani! Tätä en voi kestää! (Hyökkää ovea vastaan ja saa sen epätoivoisilla ponnistuksilla auki Syöksyy huoneeseen, mutta palaa heti puristaen tuskallisesti ohimoltaan.) Hän on sulkenut rautaovet!

Sanmarck (käheästi). Minä aavistin sitä.

Kartio. Sano sitten, mitä on tehtävä?

Sanmarck (kolkosti). Ei mitään! Tämän asian on kohtalo ottanut käsiinsä.

Kartio (äärimmäisessä tuskassa). Hän surmaa itsensä! Jumalani, eikö kukaan voi sanoa, mitä on tehtävä?

Sanmarck (painaen hänet vastustamattomasti istumaan sohvalle). Odotettava! Ehkä hän tulee itse toisiin ajatuksiin. Pieninkin varomattomuus vain jouduttaisi päätöstä. (Lyhyt vaitiolo.)

Kartio (voihkaisten). Jumalani! Tämä odotus vie järkeni! (Syöksyy taas ylös.)

Sanmarck. Jota kauemmin kuluu aikaa, sitä enemmän on toivoa! (Kartio hyökkää uudelleen ovelle ja avaa sen. Kuuluu korvia huumaava räjähdys ja ryske; juuri avatusta ovesta lyö tulta ja sauhua; seinästä luhistuu kiviä ja rappausta.)

Kartio (kaatuen sohvalle). Kaikki on ohi!

Sanmarck (vaipuen istumaan). Siis kumminkin! Hän rakasti minua kumminkin! (Valittaen.) Hilda, Hilda raukka!

(Tela, Jenny, rouva Sanmarck sekä muita naisia ja herroja syöksyy huoneeseen hyvin kauhuissaan.)

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MÄÄRÄN PÄÄSSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MÄÄRÄN PÄÄSSÄ

- HENKILÖT:

- ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE