Fenn és lenn
Date: 2026-01-04T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian fiction -- 19th century

The Project Gutenberg eBook of Fenn és lenn

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Fenn és lenn
regény

Author: Ferenc Herczeg

Illustrator: Károly Mühlbeck

Release date: January 4, 2026 [eBook #77615]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Franklin-Társulat, 1908

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77615

Credits: Albert László from page images generously made available by the Internet Archive

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FENN ÉS LENN ***

MAGYAR REGÉNYIRÓK

KÉPES KIADÁSA

Szerkeszti és bevezetésekkel ellátja

MIKSZÁTH KÁLMÁN

56. KÖTET

FENN ÉS LENN

Irta

HERCZEG FERENCZ

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT
magyar irod. intézet és könyvnyomda

1908

FENN ÉS LENN

REGÉNY

IRTA

HERCZEG FERENCZ

MÜHLBECK KÁROLY RAJZAIVAL

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT
magyar irod. intézet és könyvnyomda

1908

Singer és Wolfner tulajdona.

Franklin-Társulat nyomdája.

ELŐSZÓ AZ ELSŐ KIADÁSHOZ.

Ki másnak is ajánlhatnám első regény kisérletemet, mint anyámnak? Az a jóságos, okos asszony bizonyára szemet fog hunyni könyvem gyöngéi fölött, valamint szemet hunyt már vagy egy könyvtárra menő megiratlan ostobaságom fölött.

Az olvasótól nem kivánhatok hasonló gyöngéd elnézést, azért jó is lesz, ha elmondom a Fenn és Lenn rövid genézisét, hogy legalább a felelősség egy részét azokra hárítsam, kik velem szemben a felbujtó szerepét játszották.

Úgy volt, hogy az Egyetemes Regénytár szerkesztősége az 1889-ik év folyamán 1000 frankos regénypályázatot hirdetett.

A pályázat ösztönzött arra, hogy tollhegyre tűzzek egy tarka mesét, mely akkoriban fölbukkant szemeim előtt; libbenő szárnyakon körülcsapongott, mondhatom: szinte üldözőbe vett. Megszületett a Fenn és Lenn.

A birálók elsősorban dicséretükkel tüntették ki pályaművemet, a díjat nem itélhették oda, mert a regény már külső alakjánál fogva igen nagy volt, terjedelme nem felelt meg a pályázat föltételeinek.

Kiadóim fölszólítására újra átdolgoztam regényemet.

Ezzel az olvasó kezébe adom. Ha elsőszülöttemnek, – kitől végre sem tagadhatom meg teljesen apai gyöngédségemet, – ha elsőszülöttemnek, mondom, sikerül az olvasót egy estén át szórakoztatni: akkor betöltötte hivatását.

Budapest, 1890. évi február hóban.

A szerző.

I.

* várostól délnek hirtelen meredek hegyláncz szökik a zúgó nádassal borított lapály elé, komor daczczal feszülve a végtelen rónának, mintha azt mondaná: Budától eddig te uralkodtál, – itt véged van! A róna hatalmas földhullámokat vet, aztán megtörten simul a hegy lábához. Az első hegyek mögött erdős kúpok emelkednek lépcsőzetesen, míg végre egy, a távolban kéklő gerincz színfalként elzárja a szemhatárt.

A rónára dülő sziklagerincz egy meredek csúcsát csonka vártorony koronázza, reczés ormaival élesen furódva a déli ég mély korongjába. E torony messzi tájakat ural, uralma legitimitásának titka – mint minden igazi legitimitásé – elvész a népvándorlás ködös homályában. Valaha őrszem volt az ország déli kapuján, mely nem egyszer döngött súlyos buzogánycsapások alatt, ha a Duna völgyéből feketén hömpölyögtek északnak idegen, kalóznemzetségek pusztító árjai.

Később török bégek tanyáztak itt, az utolsó bég emlékére keresztelte el a nép «Jó Ali tornyának». A várhegy mögött emelkedő magaslatok «Törökköny» nevet visel. A nagy török tragédia itt egy békülékeny akkorddal végződik: Ali, az utolsó magyarországi bég, kinek ereiben egy csepp folyt a bölcs kalifák véréből; e magaslatról áldotta meg Magyarországot, midőn a róna északi szemhatárán fölbukkantak a rettenetes Eugen herczeg vértesei: az ősz bég szeme könybe borult, amint végigrévedezett a zöldelő tájon, melyről tudta, hogy mindörökké elveszett az igazhívők számára; aztán marczona spahijaival, szerecseneivel és karcsúnyakú tevéivel útra kelt Allah nevében, a fölkelő nap irányában… Az iszlam világuralmának zivataros fellege szétfoszlott; az utolsó béggel egy elkésett ködfoszlány uszott Keletnek, megaranyozva a költészet napjától. Jó Ali azóta már Mohamed paradicsomába költözött, hol fiatal hurik fogadták a vén leventét. A vár odafenn romba dőlt, de a várjobbágyok kunyhói lenn a völgyben gyarapodni kezdtek és ma hatezer lakosa van Boros-Keve mezővárosának.

A lakosok nagyrészt ama sziléziai gyarmatosok unokái, kiket Mária Terézia királynő telepített ide a hétéves háború után. A város fasoros, egyenes utczáival, tágas tereivel és csinos épületeivel kedvező benyomást tesz; a többnyire sárgára meszelt házak, tisztaságtól villogó ablakaikkal és rikító, olajfestésű kerítésrácsaikkal, a lakosság jólétéről és ideges rendszeretetéről tanuskodnak. Ha valamely idegen, kit a véletlen az ország eme félreeső zugába vetett, a város nevezetességei után tudakozódik, mindenekelőtt megmutatják neki a lendületes gótstilusban épült templomot, aztán megbámultatják vele a megyeház oszlopos homlokzatát; végül a bennszülöttek nem fognak megfeledkezni arról, hogy figyelmét a «kastélyra» irányítsák.

A kastély tulajdonképen nem tartozik a városhoz, mert vagy tizenöt percz távolságra esik ettől, a hegy lábán kanyargó, nyárfasoros országút mentén. Egyébiránt semmiben sem különbözik mindama úri lakoktól, melyek a mult század első felében, a magyarra fordított barok ízlésben épültek. Tágas, komor épület, kettős tetővel, potrohos ablakrácsozattal és túlizmos homokkő-kariatidákkal, – még a kertkerítés golyóbis oszlopai és a megszokott czímertartó griffek is föltalálhatók. Az oszlopos pitvaron és a kovácsolt vaserkélyen meglátszik, hogy későbbi toldás eredményei. Az úrilak körül nagy kert terül el, melyen észrevehető, hogy évtizedek óta fürészt és kertész-ollót nem látott, de épen emez elhanyagoltatásának köszönheti egész báját. A kastély meredek tetőgerincze fölött a százéves szálfák egymás felé nyujtogatják lombos karjaikat: némely helyen a buja folyondár felkuszott a fa koronájáig, hosszú indát bocsátva alá a magasból; a kastély mögött az ősi platánfák törzsei aggasztóan közelre dőlnek egymáshoz, lombozatuk sűrű kupolát alkot, melyen csak elvétve szűrődik át egy-egy halvány napsugár. A titokzatos félhomályban egy kiszáradt szökőkút tritonjai fehérlenek s ha hébe-korba kiváncsi rigó-rikoltás nem zavarná az ünnepélyes csöndet, az ember azt hinné, hogy nappal is egy letünt kor álmai kisértenek a zúgó vadonban.

A titokzatos félhomályban egy kiszáradt szökőkút tritonjai fehérlenek…

Az idegen, ki véletlenül erre kocsizik, megtudja kevei kocsisától, hogy a kastély a Lovrich bárók tulajdona, kik utóbbi időkben csak elvétve néztek le családi birtokukra, különben pedig Bécsben szoktak tartózkodni állandóan. Az utas hamar észreveszi, hogy a jó keveiek csak azért látnak nevezetességet a kastélyban, mert előkelő zárkózottsága imponál nekik s mert megszokták, hogy lakóiban a mesés gazdagság és hatalom megtestesítőit bámulják.

Ha aztán az utas a csalódás egy nemével fordul el a látottaktól, a szemben levő hegylejtőn egy nyaraló szökik szemébe, mely fölkelti érdeklődését már azért is, mert vörös bádogtetejével, csinos erkélyével és kaczér, fehér ablakfüggönyeivel jóltevő ellentétet alkot a komor úrilakhoz. A kit érdekel, az megtudhatja, hogy ez a «Pogányvár», melyet tréfásan azért neveznek így, mert a boldogult Pogány Mihály építtette családja számára. Ha beszédes a kocsis, hozzá fogja tenni, hogy uradalmi ügyész volt a megboldogult, a kit mindenki szeretett, mert jólelkű úriember volt és sokat lendített a szegény emberek ügyes-bajos dolgán.

II.

Esteledett.

Boros-Keve a völgyben már árnyba borult, fenn a magasban, a Pogányvár kéményén, még egy elkésett napsugár siklott végig. A nyaraló alatti kertből, a nagy gesztenyefa tájékáról, víg kaczagás csengett föl. A fa egyik ágáról kezdetleges hinta függött alá, melyen patyolat jó kedvükben ketten foglaltak helyet: egy körülbelül nyolcz éves fiú és egy leány, ki az iskoláslány és a fiatal hölgy közötti átmeneti korszakot élte.

A fiú a hinta deszkáján ült s neki pirult arcczal, merészen és mégis borzadva hasította a levegőt. A leány a deszkán állott s karcsú karjait magasra emelve fogta a kötelet, – a mint a hintát lendítette, nyulánk termete tökéletes szépségű vonalakban mozgott. Mindketten kaczagtak. Üde tavaszi est volt, a gesztenyefa koronája illatos virágesőt hintett alá, mindketten fiatalok voltak, – ez végre is elegendő ok a kaczagásra.

– Magasabbra, Jolán! – könyörgött a gyerek hévvel.

– Nem lehet, Béni, a mama már türelmetlen lesz. – A leány ezzel kissé hátradőlt és keskeny lábával iparkodott a lengő hintát megakasztani.

Béni titokban eviczkélő mozdulatokat tett; miután meggyőződött, hogy a hintát egyedül meg nem lendítheti, boszankodva vonta fülére matrózsipkáját. E pillanatban váratlan tünemény vonta magára figyelmét.

– Jé, Jolán, nézd, egy néger fehér kalappal!

– Jé! – szólt Jolán csodálkozva, a megjelölt irányban tekintve.

– Ez mulatságos, – jegyezte meg Béni.

Aztán mindketten kezüket szemük fölé emelve, erősen a hegyi út felé tekintettek.

A hegyi úton, mely a nyaraló mellett elhaladva, a közeli Törökkút községbe vezetett, egy férfi alakja bukkant föl. Nem volt ugyan szerecsen, de sötétbarna arcza, mely a délövi égalj hatására vallott, nem szégyenítette meg Béni képzeletét. Most letért az útról és a nyaralóba vezető fasort balra hagyva, egyenesen a gesztenyefa felé közeledett.

– Ki ez? Mit akar ez? – kérdezte Jolán halkan s megfeledkezve arról, hogy a hintán áll, arczát karjára támasztotta és gyermekes kiváncsisággal figyelt a közeledőre.

Az idegen mosolyogva folytatta útját. Magas termetű fiatalember volt, villogó fekete szemmel, különben szabályos metszésű vonásainak a sötét arczszín s egy halántékán végigfutó sebforradás bizonyos kihívó rútságot kölcsönzött. E hatást csak növelte az a gunyoros vonás a szemei körül. Finom öltözéke feltünő szabású volt, kabátja alul egy selyem-ing puha gallérja látszott ki. Hanyagul, kissé szétvetett lábakkal járt, a mi különben csak a lovassági tisztek és tengerészek előjoga szokott lenni, mozdulatait bizonyos öntudatos, ellentmondást nem türő határozottság jellemezte.

A hinta előtt megállt, eldobta szivarját és levetette puha, fehér kalapját.

– Itt vagyok!

Jolán zavartan szökött le a gyepre, Béni egyensúlyát vesztette és rémülten kapkodott a levegőben. Az idegen, miután nem kapott választ, egy hirtelen mozdulattal magához ölelte a leányt és habozás nélkül megcsókolta.

– Jézus Mária! – Jolán rémülten siklott ki karjaiból, majd néhány szökéssel a gesztenyefa mögé hátrálva, lihegve nézett farkasszemet vakmerő támadójával.

– Tehát annyira megváltoztam, hogy már Jolán sem ismer rám? – kérdezte az kissé bosszankodva.

– Hogyan, te, te volnál? – dadogta a leány.

– Ki más?

– Te Attila – Tila!

– Én magam.

A varázs meg volt törve. A fiatal leány előlépett a fatörzs mögül, összekulcsolta kezeit és éghez emelte a szemét, mintha kérné az égieket, hogy saját érdekükben vegyenek tudomást a hallatlan eseményről, mely most a Pogányvár kertjében lefolyt.

– Ez nagyszerű, – mondta aztán.

A nagyszerű egyébiránt is kedves kifejezései sorába tartozott.

– Semmi nagyszerűt nem látok abban, ha valaki elmegy és visszajön; de ha valaki néhány év mulva elfelejti legjobb barátját, az már szomorú.

Jolán kitörő örömmel nyujtotta mindkét kezét a megérkezett felé; most már áradt belőle a szó.

– Te, ez aztán a meglepetés! Már azt hittük, soha többé nem jösz haza. Merre is jártál mindenütt? Láttad már a mamát? Mit beszélek! hogy láttad volna? menjünk a mamához!

Béni meglehetős bizalmatlansággal figyelte meg a történteket. Most gyors fordulattal lekúszott a hintáról és sebesen iramodott a nyaraló felé, jelenteni, hogy történt valami – mi, azt még nem lehet tudni.

– Hogyan vetődtél ily váratlanul haza? – kérdezte Jolán, a mint ketten a nyaraló felé haladtak.

– Egy hónapja, hogy Londonba érkeztem. Eleinte az angol fővárosban akartam maradni, de aztán – Isten tudná hogyan – olyas valami lepett meg, amit honvágynak szokás nevezni. Hozzá még eszembe jutott, hogy van nekem egy kis bajtársam, ott valahol az alsó Duna mentén és nagy kiváncsiság fogott el, mivé nőhette ki magát az a borzas iskolás-leány…

– Amint látod: tiszteletreméltó agszüzzé – szolgálatodra! – szólt Jolán, csinos bókot csapva.

– Jól használtad föl az idődet, gyermek, meg vagyok veled elégedve.

Attila mosolyogva tekintett végig rajta. A leány igazán csinos volt. Okos gyermekarcza, melyre a nyári nap heve gyönge, barna zománczot varázsolt, bájos ellentétet alkotott szőke hajával; nyulánk, fiatal termetét minden mozdulatában öntudatlan kecs jellemezte.

– Már azt hittük, – kezdé Jolán, kit Attila fürkésző tekintete kissé zavarba ejtett, – már azt hittük, örökre ott rekedtél valamelyik vad országban; de úgy-e az ember nem feledi oly könnyen azokat, a kiket valaha szeretett?

– Láthatod, hogy nem.

– És hol voltál, mielőtt Londonba mentél?

– Zanzibárban.

– Zan-zi-bár! Oláhországban lehet?

– Nem, keleti Afrikában.

– Tudom már. Oh, én mindent tudok. Tudom, hogy idegen országokat fedeztél föl, hogy hires ember vagy, a ki vizilovakra vadászott és ezért az angol királynőtől rendjeleket kapott… Mindezt és még többet olvastam az ujságokban. Egyszer azt írták, hogy meghaltál.

– Reménylem, nem tartottál képesnek ily meggondolatlanságra?

– Nem lett volna szép tőled, ha annyira megszomorítasz bennünket. A mama néha kissé sírt is utánad, de én nem, én csak bosszankodtam. Szeretném is tudni, mi dolgod volt neked a négerekkel és a vizilovakkal?

– Látod, – magyarázta Attila – a dolog így áll: a térképen Afrika közepén egy nagy fehér folt van; e folt azt jelenti – e folt nem jelent semmit! Ez sok embert bosszantott már, újabb időben főleg a Central Afrikan Companyt bosszantotta, mely aztán többek közt elküldött engem is, hogy nézzük meg, mi van ama fehér folt helyén… Nejossumig akartam menni, fájdalom, nem jutottam el oda, de meglehet, hogy más alkalommal oda is elérek!

– És azért, hogy Béni még több földrajzot tanuljon, érdemes volt annyira csuffá tenni a kezeidet? Minő kérgesek! Szegény arczodat is hogy tönkrebarnítottad?

– Ez onnan van, – magyarázta Attila jókedvüen – mert a piros napernyőmet odaajándékoztam a kaukai királynak, kinek most trónmennyezet gyanánt szolgál. Frakkot is adtam neki. Ő még inget is kért, de ezt megtagadtam tőle; a czivilizáczió művét nem szabad elhamarkodni. Pedig ha odaadtam volna neki, talán elértem volna Nejossumig…

Időközben fölértek a nyaraló erkélyére, hol a nekibátorodott Béni jelentette, hogy Pogány néni mindjárt itt lesz. Pogányné, ki Béni zavart előadásából is sejtette a rejtélyes idegen kilétét, mielőtt mutatkozott volna, még hamarjában rendbeszedte magát. A rendbeszedés tulajdonképpen csak annyiból állott, hogy új selyemkötőjét más új selyemkötővel cserélte föl és hogy néhányszor izgatottan futott körül a szobában. Aztán megjelent az erkélyen hófehér kendővel kezében, örömtől sugárzó arczczal. Az özvegy kissé elhízott, de még elég csinos asszony volt, leánya különben feltünően hasonlított rá.

Az üdvözlés után, melynél a könnyen meginduló özvegy kissé sírt is, sorra kerültek a szokásos kérdések, aztán számot adtak egymásnak az utolsó évek eseményeiről. Pogányné hangja fájdalmasan csengett, midőn hangsúlyozta, hogy meglehetősen jó anyagi viszonyok közt maradtak vissza és végre büszkén, midőn a leányára mutatott, ki időközben «ugyancsak fölcseperedett».

Azalatt teljesen beesteledett. Az erkélyen kigyultak a széllámpák. Jolán kikereste a pohárszék féltett kincseit, nagy fáradsággal himzett abroszokat és a nehéz ezüstneműt, aztán – szokása ellenére – segített a csinos szobaleánynak a vacsora fölszolgálásában.

Pogányék, Attila őszinte örömére, nem kivántak «utikalandokat» hallani; Jolán is megelégedett azzal a fölvilágosítással, hogy Afrikában sok a szunyog és nagy a forróság. Béni, kit láthatólag sértett a mellőzés, melyet tapasztalnia kellett, fölfordított egy borospoharat, ezzel alkalmat adva Jolánnak, hogy kellően bemutassa a nap hősének.

– Ismered ezt a rossz fiut, Attila? A nagybácsi fia.

– Tíz közül a hatodik – tette hozzá Pogányné. – Minden évben másik jön hozzánk nyaralni.

Béni hamarjában kiszámította, hogy tíz év mulva is rajta lesz a sor…

– Egyike a híres Pogány-fiúknak? – kérdezte Attila.

A Pogányfiúk * váron, hol atyjuk keresett orvos volt, két dologról voltak híresek: először, hogy egyikük sem tudta könyv nélkül a fivérei nevét; másodszor, hogy fölötte ügyesek voltak a parittya kezelésében.

A várhegy mögött fölbukkant a hold korongja, az erkélyponyvához haragosan búgó bogarak verődtek. Attila szivarra gyujtott és kijelentette, hogy gyermekkora óta ily jól nem találta még magát. Jolán tapsolt örömében és alkalomszerűnek találta, hogy barátja kedélyére hasson.

– Ugy-e, Tila, jó itt lenni? Ugy-e, nem mégy többé vizilovak után?

– Nem, – évelődött az – itt maradok, családot alapítok.

– Te – családot?

Jolán ez ötletet fölötte mulatságosnak találta.

Béni, ki nagynénje korholó tekintetéből azt következtette, hogy Jolán valami sikerült megjegyzést tett, hirtelen teli torokból hahotázni kezdett. Büntetésül feküdni kellett mennie.

Mikor Attila elbúcsuzott a nyaralóból, hogy fölkeresse szállását a városban, tíz órára járt az idő. Jolán az erkély korlátjához lépett és a távozó után hajolt.

– Mikor jössz föl ismét, Tila?

Attila visszafordult a lépcsőn és a korláthoz támaszkodott. Arcza érintette a leány kezét.

– Feljövök holnap.

– Jőjj korán.

Azzal kezet fogtak.

Csillagos éj volt, Attila lábai előtt szabályos fénypontok jelölték a város kivilágított utczáit. Az éj sötétjéből apró szentjánosbogarak villantak elő. Fény a magasban, fény a mélyben, fény mindenütt.

III.

E század elején Lovrich Lázár volt a délvidék leghatalmasabb sertéskereskedője. Csordáit a Tiszában és a Dunában usztatta, hajcsárai tilinkózva bandukoltak Ráczország szivéből Budaváráig. A nép Pokrócz Lázárnak nevezte, válogatott gorombaságai miatt, melyeket csodálatos hidegvérrel vagdalt mindazok fejéhez, kik kénytelenek voltak vele érintkezni. Pokrócz Lázár azon a vidéken, mint elvont fogalom, ma is él, jelentve a pokrócz-gorombaság mellett a mesés gazdagságot és durva pénzgőgöt. A napóleoni hadjáratok sok sertést fogyasztottak és Pokrócz Lázár még Waterloo bekövetkezte előtt mondhatta termetes életpárjának: Anyjuk, földesúr lesz a fiadból!

És a fiuból, Lovrich Vazulból, földesúr lett. A Törökkuthy grófoktól, kik Törökkutat és Kevét birták, harminczezer sertés árán, nemesi joggal megvette a kevei uradalmat kastélyostul. Pokrócz Lázár fia kastélyban lakott, igazi, duplatetejü kastélyban.

Kezdetben csak nagynehezen tudta magát beleélni a földesúr szerepébe. Főélvezete abban telt, hogy kabát nélkül kikönyökölt az oszlopos pitvar alá. Hébe-korba kihozatta Kevéről a rokon Lovrichokat, földhöz ragadt szegény ördögöket, megbámultatta velük kertjét és kastélyát, üvegcsillárait és mandolafáit; ha aztán majd megpukkasztotta őket az epés irigység, üres kézzel szélnek kergette.

Mikor asszony került a házhoz, – egy öreg granicsár-hadnagy leánya – megváltozott sok minden. A nők könnyen szabadulnak a parvenü-illattól s Lovrich is lassankint beletalálta magát az úri semmittevés teknikájába.

Egy nap csodálatos hír járta be a vidéket: Lovrich Vazul hétágú koronát kapott, Pokrócz Lázár fia ezentúl «kevei Lovrich báró» lesz – «a közügyek terén, de főleg a mezőgazdaság emelése érdekében szerzett érdemei elismeréseül…»

Lovrich bárónak két gyermeke volt, «Iván báró» és «Sarolta bárónő» – mint maga szokta őket nevezni.

Mire a fiatal Iván báró a bécsi Teréziánumból, hol nevelkedett, ismét lejött atyja birtokára, kitünt, hogy néhány év alatt megtette azt az utat, melyet a vármegye főnemessége a mohácsi vész óta megtett. Pokrócz Lázár unokája tökéletes gentleman volt. Jól ruházkodott, beszélt jól francziául és kevésbbé jól angolul, telelt már Párisban, nyaralt Londonban, érdeklődött lovak és szinésznők iránt, meg tudta különböztetni a telivért a félvértől, a St.-Julient a Cliquottól, a sertésbőr-szivartárczát a borjúbőrtől. Kocsija néha szélsebesen robogott végig Keve utczáin; a szegény Lovrichok, kik időközben nagyon fölszaporodtak, most már nem utánozták a malaczvisongást (mint ezt még atyja láttára tenni szokták), hanem lerántották süvegüket. E szögletes arczú, komor tekintetű ifjú, ki magas bakján előrehajolva figyelt telivéreire, már nem volt vér az ő vérükből, hanem a felső, idegen réteg tagja.

Időközben a kastély is nagy változáson ment át. A pitvartetőről eltünt a kék mázolás s a hivalgó aranyíczmer, az utóbbit faragott kőczímer pótolta. A sorfalba nyomorított bokrok és a szögletesre nyirt fák kedvük szerint nőhettek. Az öreg Lovrich Vazul feleségével a kastély hátsó szárnyába hurczolkodott, honnan csak ritkán jött elő a «charmant garçon-menage»-ban gyönyörködni, melyet gyermekei vittek. A megyei birtokosok, főleg pedig a leányos anyák, csodálkozva kérdezték egymástól, hogyan ismerhették ennyire félre Lovrichékat? A huszártisztek, az udvarképesség tavaszának eme fecskéi, gyakorlataik közben be-betértek a kastélyba.

Évek multak. Iván báró megnősült, neje Zalkovszky-Zelenka Adelaid herczegnő volt… A «herczegnő» czímet különben nem kell túlságosan komolyan venni. Zalkovszky Adelaid egy lengyel családból származott, mely már a Jagellók kora óta messaliance-okból táplálkozott. A herczegnő rokonszenves és szép asszony volt, ki férjét ki nem állhatta és mindvégig meg volt győződve, hogy a túlvilágon martírkoronát fog kapni, mert föláldozta magát családjáért. E házasság kétségkívül emelte a Lovrichok tekintélyét. Iván báró, ha nejéről beszélt, mindig «a herczegnőnek» nevezte. A házasság sokáig gyümölcstelen maradt, midőn tizedik évben a herczegnőnek leánya született, ez az anya életébe került. A leány anyja után Etel nevet nyert, – vele még találkozni fogunk.

Iván báró nővére, Sarolta, már meglehetősen érett szépség volt, mikor férjhezment. Addig is sok gondot okozott családjának és a vármegye pletykáinak. A Sarolta bárónőről terjesztett mendemondákban egy Kun Attila nevü fiatal, csinos mérnök játszott szerepet, ki a kevei csatornázási munkálatokat vezette és miután Lovrichék a csatornázásnál érdekelve voltak, hosszabb ideig volt a kastélyba szállva. Midőn a mérnök hirtelen elvesztette állását, ebben mindenki ama kósza hirek megerősítését látta. Tény, hogy Kun még sokáig tartózkodott foglalkozás nélkül a városban; tény, hogy Sarolta bárónő, ki teljesen letett régi kevélységéről, ez idő alatt sokat járt-kelt a városban. Végre Kun eltünt a vidékről és Saroltát nyakra-főre férjhez adták Törökkuthy grófhoz. A gróf egy ősrégi, de már a forradalom előtt tönkrement család utolsó sarja volt; betegeskedése miatt kénytelen volt odahagyni a katonai szolgálatot; – egyébiránt csak egy kifejezett egyéni vonása volt: mindig és mindenütt unatkozott. Mikor most nejével kezébe adták az adósságmentes törökkuti uradalmat, meg volt győződve, hogy hallatlan szerencsét csinált.

Saroltának fia született, ki a keresztségben Agenor nevet nyert. Törökkuthy gróf nemsokára rá tüdőbajának áldozata lett.

A gróf halálával a város pletykái ismét működésbe léphettek: Kun, a sokat emlegetett mérnök újra feltünt és ezúttal mint a törökkuti uradalmak igazgatója nyert alkalmazást. A közönség végre ezt is megszokta és a Lovrich-család is szemet húnyt a dolog felett, talán, mert főuri gondolkozását nem sértette túlságosan a lappangó botrány, mely végre is csak a nyárspolgárias illemszabályok megvetése volt.

A lappangó botrány nyilt botránynyá vált, midőn egy nap kitünt, hogy az özvegy titokban megesküdött jószágigazgatójával. Iván báró dühöngött, még az öreg Vazul is előkereste atyai átkának tompa nyilait. Kunéknak el kellett hagyniok a törökkuti uradalmat, mely a kis Agenor örökét képezte. Boros-Kevére költöztek, hol szűk viszonyok közt, szigorú viszavonultságban éltek. Midőn az öreg Vazul meghalt, – Iván báró esküdözött, hogy a messaliance ölte meg – kitagadta leányát.

Kunnénak, mint szokás mondani, nem volt szerencséje a férjeivel; második férje, rövid idővel rá, hogy neje egy fiúval ajándékozta meg, ki atyja után Attila nevet nyert, lovaglás közben fölbukott lovával, agyrázkódást kapott és belehalt. Az özvegy és Iván báró sokkal inkább meghidegültek már egymás iránt, minthogy köztük kibékülés jöhetett volna létre. Kunné tehát megmaradt a városban. Férje végzetes balesete óta a Lovrichok családi betegségének, a szívtágulásnak tünetei kezdtek rajta mutatkozni; a még mindig szép asszony halálos betegségével arányban nőtt lángoló gyűlölete a «kastélybeliek» iránt és rajongó szeretete fia, Attila iránt.

Midőn Kunné hirtelen meghalt, Iván báró megjelent ravatalánál. A báró kissé meg volt indulva és magával vitte a nyolczéves Attilát a kastélyba. Most már három gyermek volt a kezén: Törökkuthy Agenor, Kun Attila és saját leánya, Etel. Legjobban megvolt akadva a kis Attilával. A báró elhatározta, hogy a fiúnak szerény vagyoni viszonyaihoz és jövő társadalmi állásához mért polgári nevelést fog adni, – a polgári nevelés természetével azonban sehogy sem tudott tisztába jönni. Végre egy szerencsés ötlete támadt. Tapasztalta, hogy a fiú az uradalmi ügyészhez, Pogány Mihályhoz, különös ragaszkodást tanusít: Pogányék áldott jó emberek hírében állottak, a báró tehát rájuk bizta a fiút «polgári nevelés» czéljából – természetesen kellő kárpótlás mellett.

Így került Kun Attila a Pogány-családba, hol csakhamar elfeledtették vele, hogy árván maradt a világon. A «polgári nevelés» annyiban állott, hogy Pogányék versenyezve kényeztették a fiút, kiben mindig a földesurék gyermekét látták.

Attila, miután elvégezte középiskoláit, Iván báró határozott kivánságára teknikai pályára készült. «Legyen az, a mi az apja volt», – mondta a báró – ki ebben a tragikai igazság egy nemét látta. A fiatalember elnyerte a mérnöki oklevelet, nagybátyja ekkor mozgásba hozta magas összeköttetéseit és kineveztette öcscsét a kevevidéki szabályozó vállalathoz. Attila nem tudta méltatni a báró nagylelkűségét. Egy csodálatos, félig alázatos, félig gunyos (a báró szerint pedig szemtelen) levélben értesítette «méltóságos nagybátyját», hogy nincs szándékában a felajánlott állomást elfoglalni, – sem kedve, sem tehetsége nincs egész életén át «vágányon gördülni»; a bárótól pedig csak egy szívességet fogad el: hogy az minél kevesebbet törődjék vele a jövőben, egyben fölmenti őt gyámatyai kötelességei alul is. Ez elég világosan volt mondva. A száraz hangon írt sorokból is elővillant az a mély gyűlölet, melyet Kunné örökségképpen hagyott fiára.

A fiatal mérnök, engedve kalandos hajlamainak, egy délamerikai vasútépítővállalathoz szerződött. Az öldöklő égalj, melynek hatása alatt társai sorra dőltek, végre megtámadta az ő egészségét is. Kun ekkor búcsú nélkül otthagyta munkáját és elment Kairóba gyógyulni. A véletlen úgy akarta, hogy itt megismerkedjék a híres Sidneyvel, ki a Central-African-Company megbizásából ekkor készült harmadik fölfedező útjára. A két ember megtetszett egymásnak és Kun, ki testi ruganyosságával ismét visszanyerte vállalkozó kedvét, habozás nélkül követte Sidneyt fölfedező útjára. Az expediczióval együtt jó ideig teljesen nyoma veszett. «Elzüllött» – mondta Iván báró a meggyőződés hangján. – Hónapok mulva az angol lapok kalandos híreket közöltek az expediczió sorsáról. Sidney társainak egy részével szomjan veszett, de az életbenmaradottak, egy Kun nevü fiatalember vezérlete alatt, csodálatos vakmerőséggel nyomultak a fekete földrész szivének. Ismét egy félév mulva szórványos hírek érkeztek Afrika belsejéből, melyek az utazók legyilkoltatásáról beszéltek. «Mondtam, ugy-e?» – szólt ekkor Iván báró, bár nem mondott semmit. A hírek ismét ellentmondásra találtak, hosszú ideig titokzatos homály fedte az expediczió sorsát, míg végre kétséget kizáró bizonyossággá lett, hogy Kun él és fényesen oldotta meg Sidney feladatát. A fölfedező, ki szaktudósok állítása szerint forradalmat idézett elő Közép-Afrika földrajzában, nemsokára Londonba érkezett, hol a tudományos világ sietett őt kitüntetéseivel elhalmozni. A földrajzi társulat megválasztotta tagjának, mit a lapok azzal a megjegyzéssel vettek tudomásul, hogy Kun a nagytekintetű társulatnak, fönnállása óta, korra legifjabb tagja; a királyné pedig a fölfedezők aranyérmével tüntette ki. Mikor Iván báró ezt megtudta, nyugodtan mondta: «Persze, a Lovrich-vér!»

IV.

Kun Attila mindennapos vendég lett a Pogányvárban. Tulajdonképpen azzal a szándékkal kereste föl hazáját, hogy itt visszavonultságban rendezze az anyagot ama nagyszabású műve megírásához, melylyel a tudományos világ előtt be akart számolni utazása eredményéről. A jegyzetek és naplók azonban egyelőre még a hatalmas bőröndök mélyén pihentek, sem ideje, sem kedve nem volt a munkához. Egy neme a reakcziónak volt ez, a sok évi fáradalmak és tanulmányok után. Jolánnal ott kezdte ismét a régi barátságot, a hol hat évvel ezelőtt félbenhagyták s mindketten vetélkedtek a gyermekkori mulattató ostobaságok fölelevenítésében. Bénivel háromszoros dacz- és védszövetséget kötöttek, mely hangos működésével betöltötte a szomszédos hegyeket, fölforgatta a házirendet és melynek hatalma előtt még Pogánynénak is meg kellett hajolnia.

– Három fiatal darázs, mely ifjúságának napfényében zümmög, – mondta a látogatóba jött Pogány doktor.

Béni el volt ragadtatva új czimborájától.

– Ez aztán a ficzkó! Ez tud bánni a parittyával.

Pogánynéra, ki különben is maga a gyöngeség volt a «gyermekkel» szemben, föltétlen hatással volt az az ellentmondást nem tűrő határozottság, melylyel kedvencze föllépett.

– Lássa, édes Attila, – jegyezte meg egyizben – maga mintha elkényeztetné Bénit…

– Az ilyen gyerek arravaló, hogy kényeztessük.

– Lássa, édes Attila, Jolán egyre futkos a hegyekben, pedig már nem is gyermek…

– Ráér otthon ülni, ha táblai biróné lesz.

Jolán zokon vette a «táblai birónét», mert tudta, hogy ez egyedüli udvarlójára, Kálváry Kálmán törvényszéki jegyzőre vonatkozott. A jegyző hébe-korba föl szokott látogatni Pogányékhoz, kiket már gyermekkora óta ismert. Csinos, szőke, örökké mosolygó, gondosan öltözködő fiatalember volt, kinek egész ambicziója oda irányult, hogy majd egyszer a törvényszéki elnök nyugdíját élvezhesse.

Jolánnak ezelőtt hizelgett a tudat, hogy Kálváry, kihez a kevei leányos anyák annyi reményt fűznek, őt már nagylányszámba veszi; mióta azonban Attila megérkezett, egészen más szemmel nézte a jegyzőt. Szinte iparkodott magát barátja előtt mentegetni.

– Tudod, Tila, ez a Kálváry már fiúkorában is olyan kiállhatatlan finnyás és gondos volt, mint most. Emlékezem, te néha átnyaláboltad, ledobtad a fűbe és addig hemperegtél vele, míg ő is olyan borzas és kuszált nem lett, mint minden rendes gyerek; – ma is így egyre lestem, hogy mikor fogod már meghempergetni…

Egyszer Attila szeme megakadt a várromon.

– Gyerekek, oda nekünk egyszer föl kell másznunk.

Jolán és Béni tapsoltak örömükben. Még soha nem voltak fenn, – a mama nem engedte meg, de Attilának bizonyára meg fogja engedni, hisz Attilának meg van engedve minden.

A három barát másnap délután útnak indult a várhegy felé. A nyaraló fölötti szőlőkben Sobri, a komondor, mint negyedik csatlakozott hozzájuk. Az idő kedvező volt. Béni, kire Jolán kabátkáját bízták, boldogságban úszott és azzal adott örömének kifejezést, hogy nagy ívekben megelőzve a többieket, versenyt futott Sobrival.

Az út hosszabbra nyúlt, mint gondolták. Félórai erős gyaloglás után csak a völgy fenekére értek, mely elválasztotta a Pogányvárt a várhegytől. Attila műértően szemlélte a hegyet, mely most imponáló nagyságban emelkedett előttük.

– Jó félóra kell, míg fölérünk.

Béni feltünően csendes lett és fáradtnak látszott; alig haladhattak húsz lépést a meredek lejtőn, leült a fűbe és szomorú arczczal jelentette ki, hogy ő nem mehet tovább, mindkét lába fel van törve. Attila lehajolt hozzá: bizony ez nem tud fölmenni a romig. Jolán kétségbeesett arczot csinált és lemondással tekintett a hegyre.

– Sejtettem, hogy nem fogok oda fölmenni soha! – mondta búsan. Attila tanakodva tekintett körül, aztán a fiúval a karján gyorsan nekivágott a völgynek, Jolán utánuk futott. A völgyön ér húzódott át, partján vizimalom kelepelt, a házikó ajtajában öreg anyóka ült.

Az öreg asszonyra bizták Bénit, szívére kötve, hogy ne ereszsze a fiút a vízhez, tűzhöz, a kelepelő malomkerékhez és egyéb veszedelmes dolgokhoz. Béni megnyugodott sorsában és csak arra kérte őket, ha találnak egy «kicsi kis sast» odafenn, hozzák el neki. Azzal ketten újra neki indultak a hegynek; Jolán néhány lépés mulva megállt.

– Egyedül menjünk fel? – kérdezte.

– Már csak azért is, hogy sejtelmedet meghazudtoljuk.

– De hát – illik ez?

Illik! e szót most hallotta Attila első izben barátnőjétől, bosszúsan nevetve fakadt ki: – Éppen az kell még, hogy ily iskolásleány olvassa fejemre az illemtant!

Jolán kissé fölbigyesztette ajkát, aztán kisérőjével útnak indult.

– A várrom gyermekkorom óta sokat foglalkoztatta képzeletemet, – jegyezte meg útközben. Nem jártam még fönn, de gyakran órákon át epedve néztem a szürke falakat. Azt képzeltem, hogy odafönn a magasban csodálatos, mesés lények tanyáznak; – a lényekkel sokat foglalkoztam s meg voltam győződve, hogy ők is ismernek engem s befolyást gyakorolnak sorsomra. Néha álmodtam is velük. Most is kissé izgatott vagyok, mintha valami rendkívüli dolognak kellene velem történnie…

Az ösvény összeszorult, úgy, hogy nem mehettek egymás mellett. Attila ez alkalommal egy tapasztalással gazdagodott, hogy Jolánnak csinos lába van. A leány, ki előre ment, néha megállt, hogy lélekzetet vegyen; ilyenkor sápadt mosolylyal tekintett vissza barátjára.

Végre fölértek a várhoz. A kapú düledező bolthajtásán át a várudvarra léptek, melyet óriás faltörmelékek fedtek, egy résen át beléptek Ali tornyába. Jolán félénken hökkent vissza a hűvös szellő elől, mely a torony homályából áradt, aztán Attila kezét fogva, belépett. A szellemek, melyekkel képzelete megnépesítette a romokat, nem mutatkoztak, de Jolán érezni vélte leheletüket. Miután átbujtak minden bolthajtáson és megmásztak minden bástyát, a körfalnak a rónára néző ormára telepedtek.

Mindketten hallgattak; lassankint bizonyos emelkedett hangulat vett rajtuk erőt, mintha elmult századok lehelete érintené arczukat. A nagy torony fülkéiben szél üvöltött, reczés ormai közül toronyi fecskék raja keringett félénk víjjongással. Alattuk szines térkép gyanánt terült el a végtelen róna, sárga országútjaival, kékes erdeivel és szürke vízfolyásaival. Úgy érezték magukat, mintha szabadon lebegnének, szédítő magasságban, a kék semmiségben.

Délen ezüstszalag csillogott a napban. A Duna! Nem többé az illedelmesen áthidalt és megszabályozott szőke gyermek, hanem a férfiúvá izmosodott Danubius, ki vállán hordta nagy Szolimán gályaraját és látta lobogni Rozgonyi Czeczil «tengerzöld ruháját». Az ősi Danubius, ki keblére ölelte a szőke Tiszát s a zöldszemű Szávát és most ujjongva hömpölygeti örökhabját keletnek, anyja, a Fekete-tenger ölébe… A Duna fölötti fensíkon zajlott le, a hagyomány szerint, a hún tragédia utolsó felvonása: Attila király árvái ott küzdötték végig az utolsó hún csatát, mielőtt leventéikkel örökre letüntek a világtörténelem szinpadjáról.

Attila megszakította a csendet.

– Sajátságos, hogy a középkor nagy és apró zsarnokai rendesen magaslatokon tanyáznak, pedig semmi sem alkalmasabb arra, hogy az emberben saját törpeségének tudatát ébren tartsa, mint ily nagyszerű kilátás.

Jolán a táj egyes pontjait kezdte magyarázni.

– Ez itt a Törökköny – ott van Törökkút községe – a kastély teteje kilátszik a fák közül – ez a hegy alattunk, túl a szakadáson, a Bagolykő, tetején sajátságos, könyvalakú sziklák hevernek egymáson…

– Csodálnám, – szólt közbe Attila – csodálnám, ha a Bagolykőnek nem volna meg a maga mondája; szokatlan alakjával szinte kihívja a nép képzeletét.

– Nem ismered a könnyelmű asszonyok mondáját?

Attila nem ismerte. Jolán kissé gondolkozott, aztán elmondta meséjét.

– A pogány időkben, mikor a most kopár hegyeket még ősi rengeteg fedte, lakott a várban egy kegyetlen török basa, kinek hét lófark volt a czímerében és akinek a nevét elfelejtettem. A basa nem szeretett senkit és semmit a világon, csak a tizenkét kis fiát. Ezekből tizenkét török basát akart nevelni, hogy irtsák a keresztényeket. Volt a basának még tizenkét szép felesége is, de ezek nem szerették urukat, mert féltek a tüskés szakállától és mert könnyelmű asszonykák voltak.

Egyszer a basa alkonyatkor vadászatról jött haza; mikor ellovagolt a Bagolykő alatt, a szikla ormán egy nagy baglyot látott kuporogni, mely egyre forgatta nagy szemét.

– Óh, te csúf bagoly! – kiáltott fel a tüskés basa. A bagoly azonban boszorkány volt és e naptól fogva halálos ellensége lett a basának, mert ámbátor vén és rút bagoly volt, mégis hiú volt a szemére. Azóta alkonyatkor gyakran lehetett látni, amint ide-oda tipegett a Bagolykő tetején, mérgesen forgatva szemét és rázva tollas karját a vár felé. Ha aztán leszállt az éj, föllendült a magasba és nesztelenül kerengett a vár bástyái körül, – de az őrök résen voltak és éles lándzsáikkal utána döftek.

Egy nap a tüskés basának kedve támadt háborúba menni. Ekkor maga elé parancsolta tizenkét feleségét, gondjukra bizta a tizenkét fiát és megesküdött a próféta szakállára, hogy kiirt a várból minden asszonynépet, ha a fiaiban kár esik. Azzal harczosaival elvágtatott.

Naplemente után az asszonyok kiültek a vár fokára és nézték a csillagos eget. Néha egy-egy csillag elunta magát és sziporkázó ívben futott le a völgybe. Az öreg keresztény remete hálókat feszített a nádasban és felfogja a leesett csillagokat, – mondták az asszonyok – aztán kedvet kaptak meglesni az öreg varázsló éjféli munkáját. Kiosontak a várkapun és lefutottak a völgybe. Ezt észrevette a boszorkány odaát, lopva átrepült a várba, ott kiszedegette a tüskés basa tizenkét fiát a bölcsőkből és csőrében átvitte a szikla odújába. Itt levágta a szegény kis pogányokat, megsütötte és föltálalta a nagy farkasnak, ki minden éjjel feljött hozzá a zsombékból, mert szeretője volt…

Jolán e pillanatban hirtelen félbeszakította meséjét és rémülten sikoltott fel, mintha a zsombék farkasa csattogtatná rá a fogát. Attila felszökött helyéről és elkapott egy fiatal vércsét, mely eddig észrevétlenül lapult lábaiknál a törmelék alá s most hosszú verébugrásokban iparkodott szabadulni.

– Szerencsénk van, – mondta – megvan a kis sas Béni számára. Azzal letépte kalapja szalagját és megkötötte a madár lábát; Jolán a vércsét vállára ültette. Attila pedig ismét leült a leány lábaihoz.

– Ott hagytuk el mesédet, hogy a zsombék farkasa vacsorázott…

– Igen, – folytatta Jolán – a farkas megette a tizenkét fiucskát. Mikor a tizenkét anya hajnalban fáradtan és lihegve ért fel a várba, üresen találták a bölcsőket; erre nagy sírásra fakadtak, mert fiatalok voltak és nem akartak meghalni.

Csakhamar megjött a tüskés basa csatlósaival és a lándzsahegyre tűzött emberfejek mutaták, hogy győzelmes háborúból jön. Először is fiait kédezte. A könnyelmű asszonyok zokogva borultak térdre és elmondták, hogy míg ők aludtak, valaki elvitte a gyermekeket. Ki vitte? – kérdezte a basa vérben forgó szemekkel. – A könnyelmű asszonykák siránkozva tépdesték hajukat és egyik a másiktól kérdezte: ki vitte? ki vitte?

A tüskés basa éktelen dühre gerjedt és fölemelt csákánynyal rontott nekik, megkergette őket az udvaron, végig a bástyákon, fel a nagy torony tetejére. Itt magukra reteszelték a csapóajtót. Az ajtó döngött üldözőjük csákánycsapásai alatt, végre beszakadt és a résen feltünt a dühöngő tüskés feje. A könnyelmű asszonyok tudták, hogy végórájuk ütött, összefogódzkodtak és levetették magukat a mélységbe. A basa lehajolt utánuk és gúnyosan kiáltotta: Ki vitte?

– Ki vitte? – kérdezte vissza tizenkét hang – mert a könnyelmű asszonyok nem zuhantak a sziklára, hanem karcsú madarakká változtak át és nyilsebes ívekbe hasították a levegőt.

Azóta sok száz év mult el, de a könnyelmű asszonyok még egyre kerengnek a vár körül, ijedten kérdezve egymástól: Ki vitte? Néha odalapulnak a falak hasadékaihoz és kémlelik, odabenn vannak-e fiaik? Néha sűrű rajba verődve, átszállanak a Bagolykőre, ha ott egy-egy nagyfejű bagolyra találnak, mely mérgesen tipeg ide-oda, üldözőbe veszik és haragosan visítják: ez vitte! ez vitte!

– Mi a tanulsága mesédnek? – kérdezte Attila, mikor a leány elhallgatott. Jolán kissé gondolkozott.

– Az, hogy akinek felesége és gyermeke van, az ne kószáljon idegenben, hanem őrizze szépen tűzhelyét.

Attila kaczagott. – Jól véded nemedet – igazi asszony-logika. Van különben mesédnek más tanulsága is: Boros-Kevén a tüskés basa tizenkét feleségével még nem halt ki a könnyelmű asszonyok nemzetsége, mert lám, a fecskék időközben fölszaporodtak sok százra.

Jolán nem felelt, hanem elgondolkozva figyelt a mélységbe.

– Mily szokatlan, hogy a kastély ablakai nyitva vannak, – jegyezte meg végre, kezével a rónára mutatva, hol a Lovrich-kastély csinos gyermekjátékként állott. – Ez jelenti, hogy a földesúrék megjöttek Bécsből.

– Éppen az kellett még, – szólt Attila kedvetlenül.

– Meg fogod őket látogatni?

– Nem, – volt a rövid válasz.

– Ismered Etel bárónőt? – faggatta Jolán tovább.

– Nem ismerem, nem is vágyódom e szerencsére.

– Oh, Attila, ha tudnád, minő szép. Ha a városon átkocsizik, olyan büszke, mint egy királynő; ha én férfi volnék, oh, én utána bolondulnék.

Attila alig ügyelt e szavakra, hanem állát tenyerébe támasztva, figyelmesen nézett barátnője arczába, melyet a nagy szalmakalap piros karimája izzó dicsfényként övezett. A leáldozó nap apró fénypontokat rajzolt szemébe. A fiatalembernek eszébe jutott egy festmény, mely Ingeborgot ábrázolja a sziklán, Frithiof kedvencz sólymával vállán.

– Tudod-e, Jolán, hogy te csinos leány vagy? – kérdezte egyszerre, minden bevezetés nélkül, aztán, hogy szavainak hatását mérsékelje, mosolyogva tette hozzá: – Kálváry erre bizonyára kész volna esküt tenni…

Jolán felszökött helyéről és szemét égnek emelve, váratlanul daczos elkeseredéssel mondta: – Én is szeretnék gazdag, kevély bárónő lenni!

– Ugyan? – kérdezte Attila kellemetlen meglepetéssel. – Hogy szép ruháid, lovaid és udvarlóid legyenek? – Oh – te iskolásleány!

Jolán e közben gyors szökéssel föntermett a bástya fokán és odalépett a kőpárkányhoz: Attila rémülten fölugrott és rákiáltott, mint egy neveletlen gyermekre szokás: – Jössz le rögtön? Te! – Leesel.

A leány, aki egy zerge biztonságával állott a szédítő mélység fölött, nem ügyelt rá, hanem kinyujtotta karjait a róna fölé.

– Ej, – mondá – ha mindaz, a mit látok, a föld, a víz, a kastély, a város az enyém lenne. Akkor a férfiak mind előttem térdelnének és imádnának…

– Jolán, te bolond vagy, komolyan megharagszom, ha nem jössz le…

– Ne nyulj hozzám, mert föllendülök a magasba. Én tudok repülni.

Attila visszafojtott lélekzettel nézte, de nem volt bátorsága hozzá közeledni.

– Képzeld, hogy úgy volna, amint egyszer megálmodtam, – szólt a leány – a kastély, a föld, a város, minden, minden az enyém, – gazdag és hatalmas vagyok – és te térdelj le előttem…

– Legyen már eszed, te kis bolond!

– Nekem nincs eszem és ha le nem térdelsz rögtön, komolyan elrepülök a fecskékkel; te aztán egyedül mehetsz haza. Elrepüljek? egy… kettő…

A leány Attila lábaihoz dobta nagy szalmakalapját, miközben a haja a vállára omlott, aztán kezeit fején összefonta és lassan ringatta magát bokáin. A vércse csapkodott a szárnyaival.

– Letérdelsz? egy… kettő…

Attila nem tudta, hogy nevessen-e, vagy mérgelődjék. Miközben egyik térdével a füvet érintette, kérlelő hangon mondta: – Jolán, édes Jolán, ne légy gyermek, – ha bajod történik, utánad ugrom.

A leány édesen mosolygott.

– Igazán megtennéd? Ne félj, nem foglak szavadon. Nem járja, hogy egy ilyen ember egy falusi libáért meghaljon. Ne félj, ha leesem is, azért nem halok meg, – a könnyelmű asszonyok Ali tornyán fecskékké változnak. És én könnyelmű asszony vagyok, mert a gazdagságra vágyódom, a kis fiamat pedig ott hagytam az öreg boszorkánynál a malomban – ki vitte? ki vitte?

Attila villogó szemekkel követte a leány minden mozdulatát: most egy hirtelen szökéssel föntermett a bástyán, megragadta Jolán karját és haragosan, majdnem durván lerántotta helyéről. A leány fájdalmasan fölsikoltott és elesett volna, ha két izmos kar föl nem fogja.

A leány Attila lábaihoz dobta nagy szalmakalapját, kezeit fején összefonta és lassan ringatta magát bokáin.

– Ereszsz el, – könyörgött félénken. Attila nem felelt, hanem magasra emelve a könnyű termetet, levitte a vár udvarára. Szívét csudálatos keserűség lepte el, maga sem tudta mért, de egy pillanatig kedve lett volna a gyermekkel, kit karjaiban tartott, a mélységbe vetni magát… Aztán terhével leindult a völgybe. Szó nélkül haladtak. A nap még nem hunyt le, de a hegy keleti oldala már árnyékba borult. Jolán behunyta szemét, jól esett pihennie e hatalmas mellen, melynek tiszta, éles dobogását érezte és az izmos karok által vitetni magát, – hová? mit bánta ő!

A fiatalember valami gorombasággal akart könnyíteni kedvetlenségén. Sokáig gondolkozott. – Te rossz gyermek! – mondta végre halkan.

Jolán barátja vállára hajtotta fejét, mintha ezzel kérlelni akarná; arczuk érintkezett, Attila nyakán meleg leheletet érzett. Ez oly hatással volt rá, hogy egyszerre megállt és ajkaival kereste Jolán ajkait, – de csak szempilláját érte: aztán dobogó szívvel sietett tovább. A völgyben letette terhét. Jolán fáradtnak látszott, bár arcza lángvörös volt; midőn barátja ráparancsolt, hogy tüzze föl a haját, szó nélkül engedelmeskedett.

Aztán Bénire gondoltak és mindkettőjüket aggodalom fogta el. A fiut a malom melletti illatos szénakazalon találták alva, az öreg molnárné hűségesen őrködött mellette. Attila átadta a gyereknek a «kis sast», aztán meglehetős hallgatagon indultak a nyaraló felé.

Pogányné már türelmetlenül várta őket. Egész délután ama szerencsétlen turisták emlékének fölidézésével rémítgette magát, kik az Alpesek sziklahasadékaiban és hófuvásaiban lelték gyászos halálukat…

V.

Az eső szakadt. Attila nem kis bosszúságára, szó sem lehetett arról, hogy a Pogányvárba menjen. Józan megfontolás után úgy találta, hogy jó is volna, ha egyelőre ritkábban látogatna föl; utolsó kirándulásuk alkalmával az az érzékies akkord, mely oly váratlanul hangot adott bensejében, tudatára ébresztette annak, hogy Jolán nemcsak barátja, de nő is. Végre olyképp alkudott meg magával, hogy elhatározta, hogy ezután – jobban fog vigyázni magára. Unalmában kéziratait kereste elő, hogy munkához lásson, miután azonban elérte azt, hogy a bőröndökből kidobott holmijával isszonyú rendetlenséget csinált szobáiban, türelmét veszítette és lement a fogadó kávéházba. Itt az ablakba ült és kinézett a kétségbeejtően szürke hegységre. Az utcza ki volt halva, a kis város gyéren lüktető érverése teljesen szünetelni látszott.

Most néhány lovas haladt el a kávéház előtt; a czimeres pokróczokkal letakart telivéreken angol lovászok ültek, az eső daczára is lépésben haladtak és utánozhatatlan cselédkevélységgel viszonozták néhány kávéházi vendég barátságos köszöntését.

– A földesúr lovai, – szólt Attilához a vendéglős, amaz elragadtatással, mely mindig erőt vett a keveieken, ha a kastélyba tartozó dolgokról beszéltek. – Utóbb egy bérruhás szolga lépett a kávéházba, pirosképű, mosolygó öreg, ki bizalmasan üdvözölte a vendéglőst, aztán Attilához lépett.

– Kun úr, nemde? – mondá, kalapját könnyen megbillentve; azzal keresgélni kezdett zsebeiben, közben félhalkan mormogá: – Levelet hoztam uraságodnak a méltóságos úrtól…

Attila idegesen nézte az öreget, majd kicsattant belőle a méreg, melynek tulajdonképpen okozója a rossz időjárás volt.

– Mondd meg a bárónak: ha ezentúl levelet küld, küldje jobb nevelésű inassal. – Azzal kivette a szolga kezéből a levelet és hátat fordított neki. Az öreg zavartan hebegett valamit s lekapva fövegét, alázatos és mégis megbotránkozott arczczal várt további parancsot.

– Kedves Kun! – írta Iván báró. – Leköteleznél, ha vagyoni ügyek rendezése czéljából kastélyomban szerencséltetnél, hova tegnap megérkeztem. Örvendenék, ha ez már ma délután lehetséges volna. Alázatos szolgád, Lovrich.

– Délután tiszteletemet fogom tenni a méltóságos úrnál, – szólt Attila minden gondolkozás nélkül. Azzal zsebébe gyűrte a levelet.

A következő pillanatban már megbánta elhatározását. Egész kevélysége, ellenszenve, melyet gyermekkora óta a kastélybeliek ellen táplált, most fölébredt benne és tiltakozott az ellen, hogy Iván báróval bármi összeköttetésbe is lépjen. A Lovrich-névben mindenkor a brutális dölyf, a kicsinyes gyűlölködés abstrakczióját látta; atyjának lealázó szerepe, anyjának elhibázott élete, ama rideg napok, melyeket valaha a kastélyban töltött: mindez emlékezetében egy nagy, keserű érzéssé folyt egybe, mely szenvedélyes gyülölettel fordult a Lovrich-név ellen. Mint gyermekifjú, gyakran kéjelgett a gondolatban, hogy egykor mint bosszúálló nemtő fog szemben állani Iván báróval, – később, mikot fogalmai tisztultak, mosolygott ugyan ez ábrándokon, de a családban ezután is mindig ellenlábasait látta. Mióta az élet szinpadjára lépett, a nézőtéren mindig ott látta a bárói családot és ez buzdító befolyással volt igyekezetére. Emelkedni, magasra emelkedni, hogy szédülve tekintsenek fel hozzád, ez volt a jeligéje.

A munka józanító hatása alatt megfeledkezett a Lovrichokról, elért sikerei, legutóbbi időben pedig a Pogányvár tiszta légköre, elfeledtették vele merész álmait, most pedig kinosan érintette, hogy a Lovrich-név és mindaz, ami hozzátapad, ismét feltünik előtte. Elhatározta, hogy el fog menni Iván báróhoz. Üzleti ügyekben tett, fagyos, szertartásos látogatás nem kötelez semmire, de meglesz az az előnye, hogy szemébe nézhet régi ellenségének és határozottan állást foglalhatnak a jövőre nézve.

Mikor délután a vendéglő kocsiján végigrobogott a nyárfasoros országúton, az eső megszünt ugyan, de az ég borult volt, a hegyeket ólmos köd fedte, a rónán pedig tikkasztó hőség derengett. Kellemetlen érzelmek közt lépett a kastély pitvarára. Az öreg szolga, a kivel reggel oly rosszul bánt, alázatos mosolylyal sietett eléje, aztán hajlongva és oldalvást tipegve vezette föl a lépcsőn. Attila emelt fővel lépett a fogadóterembe.

A férfi, a kivel szemben találta magát, Lovrich Iván báró volt. Magas, szikár alak, merev tartással, szögletes arczczal, tar koponyával, – a délszláv tipust a hajlott orr és az erős állkapocs mutatta.

– Örvendek, igen örvendek, – szólt Kunhoz, azzal helyet kinált neki. – Némely vagyoni ügyek rendezése végett fárasztottalak magamhoz…

– Leveléből tudom ezt, méltóságos uram. – Attila a méltóságos czímet különösen hangsúlyozta. Nagybátyja nem is szabadkozott a czímzés ellen, de továbbra is tegezte.

A báró elmondta, hogy Attila anyja után némi vagyon maradt értékpapirokban, erről kiván leszámolni. Azzal egy táblázatos kimutatást vett elő, látszott, hogy most olvasta el első izben, mert akadozva olvasta. Később átadta öcscsének az értékpapirokat, a melyekről az nyugtát írt; mindegyikük zsebre tette a maga irományait, azután farkasszemet néztek.

– Örömmel értesültem, hogy kitüntetésekben részesültél, – törte meg a házigazda a csendet.

– Érdememen felül méltattak, – felelt Attila épp oly banálisan. A beszéd fonala újra megakadt.

– Mindenesetre szép, ha az ember már ily fiatal korában a saját erejéből, – hogy is mondjam? – igen, saját erejéből pozicziót alkot magának.

Attila a következő szünetet arra használta, hogy búcsut mondjon, fontos teendőkkel mentegetve magát. A házigazda a szoba közepéig kisérte, azután utána szólt: – Reménylem, még látjuk egymást?

A vendég néma meghajtással felelt és gyors léptekkel sietett le a lépcsőn. Némi csalódást érzett! Az első találkozást nagybátyjával sokkal jelentősebbnek, tragikusabbnak képzelte. A viharos jelenet, a melyre el volt készülve, elmaradt, a báró semmitmondó udvariassága zavarba ejtette. A szigorú, előitéletben megcsontosodott főúr, a kit gyermekkori emlékei után Iván báróban látott, most hirtelen korlátolt nyárspolgárrá változott át, a ki valószinüleg nem is rossz ember, de mindenesetre érdemetlen a lángoló gyűlöletre, a melyet évek óta rápazarolt…

A kastély előtt hiába kereste kocsiját, cselédre se tudott akadni, így tehát nekivágott a kertnek, a mely mögött a gazdasági épületek állottak.

A felhők mélyen jártak a kert fölött, úgy látszott, mintha a fák koronáit érintenék, a kastélyt az a bántó, kékes fény árasztotta el, a mely a zivatar előhírnöke. A tekervényes fasor, melyben haladt, mindinkább sűrűsödött és zöld alagutat alkotott a feje fölött. A derengő homály, – a nyomasztó levegő, – a halotti csend, – mindez kellemetlen, ideges hangulatba ejtette. Egy fordulónál hirtelen megállott, – egy óriás kőserleg alatt, a melynek nyilásából buja folyondár hullámzott alá, fehér női alak állott. Tudta, hogy Etel bárónő. Gyakran hallotta már magasztalni a bárónő szépségét, de e pillanatban elbűvölőnek találta. Az urna talapzatához támaszkodott, figyelemmel szemlélve egy apró bogárkát, a mely keztyüjén ült és szárnyát nyitogatta: a bárónő fedetlen fejét, a melyen a fekete haj simán le volt fésülve, vállára hajtotta, kinyujtott karjával hosszúnyelű esernyőjére támaszkodott. Széles válla és karcsú dereka kifogástalan hajlású vonalakban szögelt elő a háttérből, egész lénye az üde, illatos ifjúság, az erőteljes báj varázsát lehelte. Attila közvetlenül mellette állott, a bárónő azonban azt gondolhatta, hogy egyik szolga kiván valamit, mert nem tekintett föl; fejét csak akkor fordította lassan feléje, midőn a bogár halk zümmögéssel elrepült ujjáról.

Attila levett kalappal állott előtte. A bárónő összerezzent és egy félénken kérdő pillantást vetett rá.

– Agenor? – kérdezte.

– Bocsánat bárónő, – nem szívesen háborgatom, – kocsimat kerestem és úgy tévedtem ide…

Etel megmaradt állásában és vizsga, majdnem ellenséges szemmel tekintett végig rajta.

– Nevem Kun Attila, – tette hozzá a fiatalember.

– Az Afrika-utazó? – kérdezte a bárónő kissé fátyolozott hangon.

– Jártam Afrikában.

– Gyakran hallottam említeni a nevét. – Ezzel kezet nyujtott neki, – kis, kemény gyermekkéz volt, a melyet finom őzbőr fedett.

Az urna talapzatához támaszkodott, figyelemmel szemlélve egy apró bogárkát, mely keztyűjén ült…

Attila szükségesnek találta, hogy a leány előtt, a ki rokonságukat egy szóval sem érintette, találkozásuknak véletlen voltát hangsúlyozza, s újra visszatért az eltünt kocsira.

– Annyi nyomatékot fektet a véletlenre, mintha a lelkiismeretét akarná tisztázni, – jegyezte meg a báróné.

– Igaza van, bárónő, nem tudom magamnak megbocsátani, hogy megzavartam gondolataiban – vagy ábrándjaiban?

– Ábrándokat nem ismerek; a mi gondolataimat illeti, nem tudhatja, nem tartozom-e hálával annak, a ki elvon tőlük?

– Csak azért tettem ezt a megjegyzést, mert a bárónő nagyon meglepettnek látszott, midőn észrevett.

– Bocsásson meg az illetlen fogadásért, de ön eltünően hasonlít egy emberhez, egy ismerősömhöz, a ki már meghalt.

– Gyakran mondták nekem, hogy hasonlítok Törökkuthy Agenorhoz, de a gróf, tudtommal, nem halt meg?

Etel nem felelt, hanem lassú léptekkel megindult az úton, a fiatalembert ezáltal kényszerítve, hogy oldalán haladjon. Látszott rajta, hogy szép termetének tudatában lépeget; napernyőjét két kézzel keresztbe fogta, fejét lassan ringatta jobbra-balra. Fehér ruhája, a melyből gyenge chypreillat áradt, keresett egyszerüségében a körmönfont szabóművészet remeke volt.

– Állandóan kiván ezen a vidéken maradni, vagy vannak újabb utazási tervei? – kérdezte a bárónő.

– Mielőtt második útra készülnék, első utam tudományos eredményét kell rendeznem és ez talán sok időt fog igénybe venni.

– Sajátságosnak találom, hogy tudományos eredményekről beszél. Nem hihetem, hogy valaki ily fáradalmakat és veszélyeket keres – pusztán csak tudományos eredményekért.

– S ha nem a tudományért, akkor hát miért? – kérdezte Attila.

– Meg vagyok győződve, hogy a küzdelmet nem a zsákmányért, nem is a babérért, hanem a gyönyörért kereste, a melyet a küzdelem nyujt.

Attila csodálkozva tekintett a leányra.

– Megengedem, hogy igaza van, bárónő, de ok ez arra, hogy megvessem azt, a mit ön babérnak nevez?

A bárónő nem felelt egyenesen, hanem szokatlan hévvel mondta:

– Mit akar most itt? Könyveket írni? Aggkoráig szedni a hervadó babért a fáról, a melyet ifjú napjaiban leterített egy csapásra? Ha az ön helyében lehetnék, oh, én visszamennék, irtanám tovább a rengeteget. A küzdelem az élet, a reflexió a halál. Küzdjön reflexió nélkül, a míg czélt nem ér!

– S mit ért bárónő czél alatt?

– A véget, – volt a nyugodt válasz.

Attila alig mert hinni a fülének, a mikor mindezt egy fiatal leány szájából hallotta. A bárónő észrevehette megütközését, mert gyönge mosolylyal mondta:

– Ne tekintse a vendégjog megsértésének, a mit általánosságban mondok s a mi végre is talán csak egyéni hangulatom kifolyása. Rossz napom van ma. – Az utóbbi szavakat mosoly, végtelenül fájdalmas mosoly kisérte, a mely fölkeltette Attila érdeklődését. Egyideig hallgatva haladtak egymás mellett.

– Szakítsa le nekem azt a rózsát, – törte meg a csendet Etel.

A fiatalember föllélekzett, szinte jól esett neki, hogy a bárónő virág iránt is tud érdeklődni. A virág tövisén kissé megkarczolta az ujját, Etel észrevette ezt és mosolyogva mondá: – Igazi lovag – vérét ontja hölgye egy szeszélyeért.

A társalgás ezzel végre a fiatalok között szokásos mederbe lett volna terelve, ha két újabb alak nem tünik fel a fatörzsek közt. Huszártisztek voltak. Attila gyakran látta őket Boros-Kevén. Miután szertartásos udvariassággal üdvözölték a bárónőt, ez megismertette az urakat egyással. A főhadnagy Zalkovszky herczeg volt, Etel távoli rokona anyai részről, a százados Korláth gróf. – «Vőlegényem» tette hozzá a bárónő.

A főhadnagy feltünően szép, férfias alak volt, délczeg termetéhez pompásan illett az aranysujtásos egyenruha, minden mozdulata amaz előkelő nyugalom bélyegét viselte, a mely a tökéletes szalonembert jellemzi. Etel vőlegényének nem volt annyira rokonszenves a külseje. Termete a középnagyságon alul maradt, alakja csontos és szikár volt, csak egyenesen szétfutó, szokatlan széles válla sejtetett a rendesnél nagyobb izomerőt; domború homloka és szorosan zárt szája erélyes jellemre engedett volna következtetni, ha nagy, szürke szemének nincs oly révedező, bizonytalan kifejezése. Jelentéktelen embernek látszott; megjelenésének az sem szolgált előnyére, hogy egyik lábára észrevehetően biczegett. Attila gyakran hallotta már a százados nevét. Mint sportembernek európaszerte ismert neve volt. Voltak, a kik a kontinens legjobb lovasának mondták.

Midőn Etel bemutatta Attilát a tiszteknek, ezek meglepetten tekintettek rá. A fiatalember érezte, hogy Korláth szürke szeme gyakran irányul arczára.

A herczeg bebizonyította, hogy ő a szó szoros értelmében az, a mit szellemes társalgónak neveznek és csakhamar átvette a társalgás fonalának vezetését. A környékbeli úri házak kisebb-nagyobb eseményeit mondta el és Etel bárónő, a ki mind élénkebb lett, látható érdeklődéssel hallgatta szellemes és csipős megjegyzéseit. Attila nem ismerte az apró történetek hőseit és nem is vehetett részt a társalgásban. Kiméletlenségnek találta ezt Etel részéről.

Korláth komor és hallgatag maradt és csak egyizben intézte a szót a fiatalemberhez: – Engedelmet kérek, rokona önnek az afrikai Kun?

– Magam vagyok az, a kit százados úr az afrikainak nevez.

– Gondoltam, – szólt Korláth – fölötte hasonlít bátyjához, Törökkuthyhoz.

A herczeg időközben észrevette Etel rózsáját.

– Gyönyörű virág!

Etel beszívta a virág illatát és odanyújtotta neki: – Ha hasznát tudja venni – tessék!

Attila ajkába harapott és kezdett annak tudatára ébredni, hogy neki itt fölötte jelentéktelen szerepet osztottak és hogy jelenléte már nagyon is fölösleges. Időközben megkerülték a kastélyt, a a pitvar előtt ott állott a kocsi. A fiatalember elpirult, midőn a társaság szeme megakadt az ütött-kopott járművön, a parasztkocsissal bakján. Majd minden bevezetés nélkül röviden elbúcsuzott. A bárónő közömbös arczczal nyújtott neki kezet, – a viszontlátást egy szóval sem említette. Zalkovszky az első pillanatban észre sem látszott venni a feléje nyújtott kezet…

– Hajts! – kiáltott Attila, midőn magára csapta a kocsi ajtaját. A jármű tetejét nehéz záporcseppek kezdték verni.

Attila útközben elmélkedni kezdett látogatásáról; bosszankodott, hogy már előbb nem távozott, – Etel egy szóval sem emlékezett meg rokonságukról!

E pillanatban vad gyűlöletet érzett a szép és kevély teremtés iránt.

A kocsi gyorsan robogott a záporban párolgó országúton, midőn Attila összeharapott foggal mormogta: – Soha többé!

VI.

Az ég kitisztult, a ködből fölmerült hegyek üde zöld szinben pompáztak, midőn Attila másnap a kedves hegyi úton fölmehetett a Pogányvárba.

Még egyre érezte a tegnapi látogatás keserű ízét s midőn most a lejtő mögött felbukkant a kastély teteje, gyermekes daczczal fordította félre fejét. Tisztában volt magával, hogy e csekély élménynek túlságos jelentőséget tulajdonít, de éppen hiuságának tudata volt az, a mi elkeserítette.

A mint tisztább és magasabb levegőrétegbe jutott, kicsinyes tépelődései kezdtek elmaradozni az úton.

Jolán fehér kötővel futott eléje.

– Láttalak, Attila, a távcsövön át láttalak a szép Etellel sétálni…

– Dolgom volt a bárónál.

– Milyen ruhában volt?

– Amennyire emlékszem, koczkás kabátban.

– Ej, – kiáltott Jolán megvetéssel, – nem a földesúr, hanem Etel?!

– Mit tudom én? Egyébiránt azt is láthattad.

– Ugy-e, hogy fülig szerelmes vagy?

– Kis bolond! Épp úgy beleszerethetnék az útszéli oszlopkőbe.

– Ugy-e, hogy nagyon, nagyon szép?

Attila Jolán vállára tette két kezét és a szemébe nézett. – Te pedig a fehér kötődben százszor többet érsz, mint Etel, minden kevélységével együtt!

Attila nem akart ezzel bókot mondani, önkéntelenül jött ajkára, a mit e pillanatban gondolt.

– Ne beszélj ilyen badarságokat – mondta a leány, de aztán oldalra hajtotta fejét, hogy arczával érintse a vállán fekvő kezet.

Attila oly jól érezte magát a nyaralóban, mint megérkezése óta egyszer sem. Úgy rémlett előtte, mintha sokáig lett volna távol a Pogányvártól és most mindent fölségesnek talált. A keresetlen nyájasság, a társalgás fesztelensége, a cselédek alázatos bizalmaskodása, mindez és a polgári háztartásnak még száz apró részlete, meg volt már azelőtt is, de ő csak most becsülte meg.

Vacsora előtt a fiatalok a kertben mulattak. Béni sem Attilával, sem Jolánnal nem volt megelégedve, egyikük sem mutatott kedvet ama lármás csinyekhez, a melyek máskor kedves időtöltésüket képviselték. Végre a fiú elkeseredetten vonult a konyhába, hogy a vacsorát megsürgesse.

A két jóbarát azalatt a nagy gesztenyefa alatt pletykázott: a leány a hintaszékben ült, míg barátja mögötte állott és lassan ringatta. Jolán ölébe tartotta a vércsét, a melyet Alitornyáról hoztak.

– Elvettem Bénitől; csak két napig telt öröme benne, aztán erőnek-erejével ki akarta tépni a szárnytollait, hogy a kalapja mellé tűzze. De a vércse vitézül megvédte a tollát és Béni véres ujjal futott meg. Szegény vércse! Most az enyim, már ismer is, olyan szelid, akár a galamb…

A leány a hintaszékben ült, míg barátja mögötte állott és lassan ringatta.

A madár guggolva ült és mérgesen pislantott szúró, fekete szemével. Jolán megsimogatta rozsdaszinű tollát, aztán – a nélkül, hogy fölnézne – mondta:

– Ezután majd nem jöhetsz oly gyakran hozzánk, ugy-e, Tila?

– Ej, talán le akarsz rázni a nyakadról?

– Ne beszélj, – én jobb szeretném, ha éjjel-nappal velem volnál, de az ember nem teheti mindig azt, a mit szeretne és neked talán sok dolgod lesz.

– És mi dolgom lenne? – kérdezte Attila, a ki tudni akarta, hová czéloz a leány.

– A könyvedet fogod megírni, aztán látogatásokat kell tenned, – nem?

– Az íráshoz nincs kedvem, ismerőseim pedig nincsenek.

– Hát Etel, hát a földesúr?

– Ezek aligha fognak többé látni.

Jolán hitetlenül ringatta fejét.

– Én tudom, – mondta aztán fontoskodó arczczal, – én tudom, hogyan van az. Egyszer majd meghívnak ebédre, – ez nagyon természetes, hiszen rokonaid – aztán egy hét mulva odamégy, a mint illik, fekete kabátban, akkor azt mondják: kedves Attila…

– Kedves Attila! Tovább?

–… miért nem mutatja magát gyakrabban? Egyszerre aztán azon veszed észre magadat, hogy ott vagy mindennap és eszedbe se jut, hogy fölnézzél ide, a mi szegény Pogányvárunkba. Úgy-e, Tila?

– Nem lesz úgy, Jolán! Én hegyi lakónak születtem, – úgy, mint ez a vércse – a fojtott levegő a völgyben nem tesz jót nekem.

– Pedig meglásd, úgy lesz, a mint mondtam. Tudom, egy ideig jól fogod magad itt érezni, de aztán egyszerre meg fogod unni a mi szegény kertünket, a hol más nem terem, mint vadrózsa és kökörcsin és le fogsz kivánkozni oda a völgybe, az alóékhoz és a kaméliákhoz…

Attila kissé hátralendítette a széket, hogy a leány szemébe nézhessen.

– Tudod mit, Jolán? Nekem a vadrózsa apró neveletlenségei nagyobb örömet okoznak, mint a kamélia királyi kevélysége.

Jolán tágra nyitott szemmel tekintett rá, a hogy a kezdő játékos, a kinek tapasztaltabb ellenfele megmondta, milyen kártya van a kezében. Nem is talált egyhamar feleletet és midőn szeme találkozott Attila tekintetével, lassan lebocsátotta pilláját.

– Rózsa, vadrózsa… – szólt Attila nyujtott hangon, mintha gyermekhez beszélne, aztán két tenyerébe fogta Jolán arczát.

– Rózsa, vadrózsa… – ismételte halkan s most már lehajolt a leány füléhez. Jolán szíve hangosan dobogott, a mint homályosuló szemmel a kastély felé tekintett; mikor pedig arczán érezte Attila kezét, olyféle hangulatba jött, mint a túlérzékeny gyermek, a kinek csak kevés dédelgetés kell, hogy sírva fakadjon…

– Rózsa, vadrózsa… – e perczben forró csók zárta le ajkát.

Attila nem egyszer csókolta már meg a leányt, de ez a csók nem volt olyan, ez a csók arczába kergette a vért. A míg a fiatalember maga is megindultan hallgatott, a leány fölemelkedett helyéről és összekulcsolt kézzel, lesütött fővel állott előtte, mint a gyermek, a ki érzi, hogy bünös és büntetését várja.

Végtelen örömére Béni rohant a kertbe. Hogy fedezze a dísztelen visszavonulást, a melyre a konyhából kényszerítették, már messziről kiáltotta: «Nem játszunk semmit?» Azzal Jolánnak futott. A leány ölébe vonta és szőke fejét simogatta. «Légy jó!» – mondta halkan.

Időközben teljesen beesteledett. Attila czigarettázott és szótalanul ringatta a széket; Jolán a fiú fejére támasztotta arczát; Béni pedig, a ki ily gyöngéd bánásmódhoz nem volt szokva, kényelembe helyezte magát a puha leánykar között és szaggatott hangon csacsogott a kilátásban levő vacsoráról, a csillagokról, a komondorról és a vári ágyúkról.

A Pogányné egészséges hangja a házba szólította a fiatalokat. Máskor, ha Attila elhagyta a nyaralót, barátnője rendesen lekísérte a hegyi útig; midőn a fiatalember ma elindult, a leány habozva és félénken tekintett rá, de aztán anyja mellett maradt az erkélyen.

Másnap Attila Kálváry jegyzőt találta Pogányéknál. Az ég tudná, minő gondolatok forrongtak Jolán szőke fejében, tény azonban, hogy tüntető szivességgel fogadta a jegyző udvarlását. Mikor kérésére Kálváry zongorához ült, melléje támaszkodott és vállán átnyúlva lapozta a hangjegyes füzetet. A fiatalember füle kipirult az örömtől. Attila ezalatt lármás tornagyakorlatokat végzett Bénivel a szoba túlsó sarkában.

Öreg este lett, mire a két fiatalember együtt elhagyta a nyaralót. Kálváry arcza lángolt, – a vörös bor, a melyet Jolán oly szorgalmasan töltött poharába és a leány szokatlan szeretetreméltósága, a különben józan embert teljesen kizökkentették kerékvágásából.

Harmadnapra Attila ismét fölment a nyaralóba és jól esett neki a tudat, hogy Kálváry ezúttal nem fog közte és a leány közt állani.

Jolán nyilt ellenségeskedéssel fogadta.

– Egyedül jössz, Tila?

– Egyedül, – ingerkedett Attila – magammal akartam hozni Kálváryt is, de a szegényt baj érte és most nem hagyhatja el a lakását, – képzeld! a borbélya megbetegedett és most nincs ember a megyében, a ki eltalálná a helyes hajválasztékát…

– Nagyszerű! – méltatlankodott Jolán. – Kálváry igen jóravaló fiatalember, a kit kár gunyolni.

A leány az egész délután folyamán föntartotta a szigorú ostromállapotot; a kertbe a forróság és később a szunyogok miatt nem akart menni, aztán kézimunkával ölében, leült anyja mellé, lesujtó pillantásokkal védekezve Attila apró támadásai ellen.

Attila egészen új alakban látta most Jolánt és úgy találta, hogy ez alakjában elbűvölő. Csiklandozó vágyat érzett, hogy barátnőjét kizavarja erőltetett nyugalmából.

– Tudom, – mondta Pogánynénak – tudom miért nem akar Jolán a kertbe jönni: tegnapelőtt este, mikor egyedül voltunk, bogár esett az arczára, – láttam, hogy hirtelen borzongás járta át.

Jolán ölébe ejtette munkáját és fülig elpirult, aztán hosszú, megvető pillantást vetett az ingerkedőre. Még ő mer tegnapelőttről beszélni!

Pogányné a konyhába nézett, Attila jóakaróan fordult a leányhoz.

– Ezután majd kifeszített ernyővel járj a kertben, hogy bogarak ne essenek az arczodra…

– Te meg szájkosárral járj a kertben, – vágott vissza a megtámadott lángvörös arczczal.

A fiatalember elbúcsuzott és mosolyogva nyujtott kezet ellenségének, – ez félénken engedte át két ujját.

– Kisérj el a hegyi útig, – szólt Attila, és fogva tartotta a kezét. Jolán egy perczig habozott, aztán engedve a szelid kényszernek, lehajtott fővel, lassan lement a lépcsőn. Attila mellett haladva, karját összefonta a hátán és érdekkel szemlélte a gönczöl szekerét, a mely óriás vonalakban ragyogott a sötét hegyek fölött. Attila szintén a csillagképet nézte és megnevezte egyes csillagjait; a leány halk megjegyzéseket tett s ujjával a magasba mutatott. A hegyi úton elváltak.

– Jó éjt, Attila! – Jolán kissé habozva tekintett a nyaraló felé; a holdat még eltakarta a várhegy, az ut sötét volt, csak a végén csillogtak az erkély széllámpái, mint apró ikercsillagok. Attila tudta, hogy barátnőjének megvan az a gyermekkori rossz szokása, hogy fél a sötétben.

– Te félsz? majd visszakisérlek.

– Nem félek! – felelt Jolán gyorsan – csak a sötét fák ne volnának, nincs messze, állj meg itt, míg odafutok…

– Itt maradok.

– Aztán szólj hozzám, akkor egy cseppet sem félek… Jolán fölkapta a ruháját és könnyű szökésekben futni kezdett.

– Ott vagy, Tila? – hangzott nemsokára félénken.

– Itt vagyok.

– Tila!

– Jolán!

– Attila!

A lágy női hang, amely félénken és mégis végtelen megnyugvással csendítette a nevét a vak éjbe, egyszerre bűvös hatást tett Attilára. Hívták, – delejes hatalom kényszerítette, hogy menjen…

– Jolán, Jolán, megyek. Azzal a nyaraló felé sietett. Jolán az út felén várta, mindketten lihegtek a futástól.

– Itt felejtettél valamit?

Attila felelni akart, de nem talált szavakat, aztán némán magához ölelte Jolánt. Ez halkan fölsikoltott és lehajtotta a fejét, – halántékát és szemét forró csókok érték… «Attila! Attila!» – susogta rémülten. Attila szorosabban vonta magához és érezte, hogy a leány feje vállára hanyatlik.

Ajkuk találkozott.

– Jolán! – csengett Pogányné hangja a nyaralóból…

A leány kivonta magát Attila karjából, keze végig siklott a férfi karján, míg kezéhez ért, ezt kissé megszorította, aztán hirtelen lehajolt és ajkát szorította az izmos férfikézre. Azzal elsietett.

Attila egy perczig még mozdulatlanul állott, aztán megindult a város felé. Feje fölött denevérek keringtek; a várhegy fölött felbukkant a hold óriás korongja, bűvös fényben fürösztve az ősi romot. Az éj fényes méhéből csodálatos, zsongó hangok szürődtek elő, néha meg úgy rémlett, mintha a távolból elhaló női hang kiáltaná a nevét…

A gyermekleány egy nap megunja szokott játékát és sarokba dobja kedves bábuját. Kezd költeményeket olvasni, anyai gyöngédséggel szereti virágait és ha éjjel egyedül van szegény dobogó szívével – sír és maga sem tudja, miért. Ez így szokott történni, a mióta leányok, virágok és dobogó szívek vannak a világon. Ha ily változás megy végbe egy leányon, az föltünik mindenkinek; föltünik a csillagoknak, a melyek néha vakító fényben égnek, ha rengő sugaraikat beküldik a leányszoba alacsony ablakán; föltünik a galamboknak, amelyek sokat mondó búgással bókolnak a háztetőn; föltünik a virágoknak, a melyek alkonyatkor sejtelmes illatárammal töltik el a kertet; – csak azoknak nem tünik föl, a kiket a dolog közelebbről érdekelne.

Pogányné apró-cseprő házi gondjai közepette, észre sem vette mindeme csodálatos természetű tüneményeket. Sem a csillagokban, sem a virágokban, sem leányában nem tapasztalt változást. Pedig Béni egyre kongatta feje fölött a vészharangot:

– Néni, Jolán igazán úgy tesz, mint egy nagy kisasszony, – nem akar már velem játszani…

– Ideje is, hogy valahára kissé megokosodjék…

Talán éppen e pillanatban történt, hogy a kertben két szerelmes ajk találkozott s hogy a vércse kárörömmel csattogtatta a szárnyát…

Amaz emlékezetes nap óta, a mely Jolánra nézve legalább is oly fontosságú volt, mint Rómára márczius idusa, néhány nap múlt el. E napok elsején a leány föltünő szórakozott volt, arcza egyre égett, legyezőjét folyton mozgásban tartotta, – néha lopva tekintett Attilára, arczára azonban nem igen mert nézni. A másodikon már gyakrabban és hosszabban találkozott a szemük. Jolán ajka szélén ilyenkor könnyű, titokzatos mosoly vonult végig. A következő napok nevezetes eseményei között szerepelt két kéz találkozása a lépcső karfáján, két nyugtalan czipőhegy véletlen érintkezése az asztal alatt, aztán ismét egy hosszú, forró csók a gesztenyefa alatt…

VII.

Egy délután, – az ég borult volt, s a hőség nem kötötte őket a nyaralóhoz – a fiatalokat a kert alatti sziklán találjuk. Elszigetelt, hatalmas kődarab volt az, a melyet a természet szeszélye dobott a lejtő lábához; alatta a kevei országút kanyarodott el. Míg Béni, a ki itt egyszer – állítólag – kígyót látott, doronggal a kezében kutatott a csúszó-mászó szörny után, addig Jolán és Attila a szikla ormára telepedtek. Jolán mezei virágokból koszorút font s midőn az elkészült, Attila fekete hajára nyomta.

– Olyan vagy, mint nepomuki szent János, – jegyezte meg jókedvűen. Egyszersmind arra használta fel az alkalmat, hogy hosszan babráljon barátja fején s tenyerét végighúzza az arczán. Egy pillanatig tenyerén érezte Attila ajkát s boldogan hunyta le szemét.

E perczben heves szélroham ijesztette fel őket. A táj elsötétedett, a hegyek mögül szeszélyes alakú, kékesfekete fellegek vágtattak elő.

– Siessünk föl, mert elér az eső, indítványozta Jolán. Azzal felszökött helyéről. Ruhája lobogott a szélben.

– Már menydörög is…

Nem volt az menydörgés, csak az országút fahídja dübörgött egy gyorsan közeledő kocsi alatt. Magasülésű vadászfogat volt, lovait Etel bárónő hajtotta. A két barna szélsebesen ügetett, úgy, hogy Korláth százados, a ki a kocsi mellett lovagolt, csak rövid vágtatóban haladhatott velük párhuzamosan. Etel és Korláth hangosan kiáltoztak egymásnak egyes szavakat. Mikor a szikla alá értek, a bárónő fölnézett, – csodálkozó, kérdő pillantása találkozott Attila szemével; a következő pillanatban már eltünt az út kanyarodása mögött, gyorsan, mint egy látomány.

Attilának csak most jutott eszébe, hogy a koszorú a fején van.

– Ej, – mondta, miközben kedvetlenül dobta le a virágokat – te egész bolondot csinálsz belőlem… Jolán nagy szemmel tekintett rá. Ez volt az első bántó akkord, a mely megzavarta az eddigi harmóniát. Attila gondolatai ez este ismét Etel után kalandoztak. Bántotta, hogy a bárónő oly nevetséges helyzetben látta, oly bizalmas együttlétben Jolánnal. A bárónő otthon bizonyára le fogja írni a szikla-jelenetet, aztán mosolyogni fognak rajta, a kevély Etel, a szép Zalkovszky és a komor Korláth… Maga is csodálkozott, hogy mily mély gyökeret vert szívében a gyülölet Lovrichék, de főleg Etel iránt.

Midőn Kun Attila másnap elhagyta szállását, hogy Pogányvárba menjen, az utczán fölkeltette figyelmét egy női alak, a mely előtte haladt. Járásán és öltözetén látszott, hogy nem kevei. Széles vállú, karcsú alak volt, szokatlan egyszerűségű fekete öltözéke és merész diszítésű kalapja nagyvilági izlésre vallott; keztyűs balkezével ruháját fogta, jobbjával óriás doggot vezetett. Nyugodt, de gyors léptekkel haladt rovább, könnyű fejbicczenéssel fogadva a minden oldalról feléje irányuló köszöntéseket. Attila önkéntelenül meggyorsította lépteit, úgy rémlett előtte, hogy ismernie kell ezt az alakot: – e perczben chypreillatot érzett – most már tudta, hogy Etel bárónő.

A sarkon egy málhás szekér állotta el a bárónő útját, így akaratlanúl is utolérte. Meglepetten tapasztalta, hogy Etel mosolyogva nyújtja felé a kezét.

– Lám, Kun! Már azt hittem, hogy ismét visszament Afrikába?

Rózsás kedvében volt, jó kedve szinte szebbé tette. Tiszta, szürke szeme ragyogott, ajka szélén piczi gödör mutatkozott, a mely bájos, nőies kifejezést kölcsönzött komoly metszésű arczának.

– Oly régóta nem mutatta magát, – folytatta – pedig szerettem volna önt első találkozásunk után mielőbb viszontlátni.

Attilát a nem várt nyájasság gyanakodóvá tette.

– Ez annyira hizelgő rám nézve, hogy alig merem komolyan venni.

Széles vállú, karcsú alak volt – … óriás doggot vezetett.

– Pedig komolyan veheti. A mennyire emlékszem, első találkozásunk alkalmával zivataros idő volt? Nem szeretném, ha egy foszlány ama fellegekből, a melyek akkor fejünk fölött jártak, megmaradt volna emlékében…

Etel félbeszakította önmagát: – Van valami dolga?

– Csak addig bárónő, míg fontosabbat nem találok.

– Elég fontos az, hogy egyedül ne fussak kocsim után? – kérdezte.

– Ha megengedi, elkisérem.

Egy perczig hallgatagon lépegettek egymás mellett, aztán Etel elmosolyodott; a fiatalember kérdőleg tekintett rá.

– Tudni akarja, mi mulattat? – szólt a bárónő. – Ezek a jó keveiek, a kik oly csodálkozó szemet meresztenek ránk. E pillantások felét, mint becsületes osztályrészét, igénybe veheti. Én ismerem a keveieket. Ők most bennünk nem látnak két sétáló emberfiát, hanem két kibékült háborus felet. Lássa, odaát az a pápaszemes hölgy, – szinte rémülettel tekint ránk – attól tart, hogy most örökre bezárul a kevei pletykák Janus-temploma, a melyben harmincz év óta oly gyakran végezte ájtatosságát.

Attila elmosolyodott az ötleten. Midőn a czukrászbolt közelébe értek, az ajtóban több hölgy várta a közeledésüket.

– Szerezzünk ezeknek külön élvezetet, – szólt Etel gyermekes jókedvvel, s a fiatalember karjába fűzte kezét. – Vigadj Boros-Keve, Capulet és Montecchi karöltve jár…

Attila maga is sajátosnak találta helyzetét.

– Mondja kérem, – kérdezte a bárónő, – miről kezdtem magának az előbb beszélni?

– A fellegekről, bárónő.

– Igen, a fellegekről. Azt akartam mondani, hogy nekem is, mint a legtöbb halandónak, vannak verőfényes és vannak borús napjaim. A papa az utóbbiakat nálam ossiani napoknak szokta nevezni. Ily napom rendesen akkor van, ha bizonyos széles körben ismert kérdések jutnak eszembe, például: miért terem a rózsa mellett tövis és miért következik a világos napra sötét éj? Én tudniillik a napvilágot és rózsát jobban szeretem a tövisnél és sötétségnél…

– Pedig alig hihetem, bárónő, hogy közelebbi ismeretségben álljon az utóbbiakkal.

Etel sajátos mosolylyal tekintett Attilára, aztán szárazon mondta: – Meglehet, hogy igaza van. Az is meglehet, hogy istenkisértés, ha igy beszélek, – a mindennapi kenyerem megvan, a rózsa és a verőfény pedig végre is csak fényüzési czikk, nemde?

– Ha az volna is, Lovrich bárónő ama kellemes helyzetben van, hogy a fényűzés semmi nemét nem kell megtagadnia magától.

– Ej, ez világosan van mondva. Régi tapasztalás különben, hogy a gazdag ember nem hisz a szegénységben.

– Engem illet a gazdag jelző, bárónő? Kissé keserű gúny.

– Nem gúny, – felelt vissza Etel – a ki kincsét az országúton állítja ki, az ne csodálja, ha koldusok járnak a nyakára.

Attilának eszébe jutott a sziklai jelenet, mikor Etel őt Jolánnal együtt látta, – most kaczagott, de azért mégis elpirult.

– Bárónő, – mondta – ön visszaél azzal, hogy egy ép oly gyermekes, mint ízléstelen helyzetben látott…

– Nem volt az, – vágott szavába Etel, – helyzete nem volt sem gyermekes, sem ízléstelen. Ha festeni tudnék, lefesteném azt a jelenetet és képemet elkeresztelném «A lakmározó Alkibiadesnek». A hős letette a sisakot, a szép rabnő koszorút font homlokára… De megálljunk, ma nincs ossiani napom és azért nem is bosszantom tovább. Én tudniillik ilyen napjaimon azoknak, a kiket balsorsuk utamba sodor, nem mondok ugyan ossiani verseket, hanem prózai neveletlenségeket… Őszintén sajnálom, hogy első találkozásunknak ily napon kellett végbemennie…

Mindez bizonyos száraz, jókedvű gúnynyal volt előadva; úgy látszott, mintha a bárónő önmagát akarná ironizálni. Attila szintén fölvette ezt a modort.

– Sajnálnám, ha a bárónőt e miatt lelkiismereti furdalások gyötörték volna. Ha egy perczre felleges hangulatban volt is az ellentét hatása alatt, annál jobban tudtam élvezni jó kedvének feltünő napját…

– Feltünő napját? – kérdezte Etel, gyanakvó pillantást vetve rá.

– Igen is, feltünő napját. Midőn e természeti tünemény végbement, éppen Zalkovszky herczeg és vőlegénye csatlakoztak hozzánk.

Attila különösen hangsulyozta Zalkovszky nevét, Etel mosolygott.

– Emlékszem. Látom, ön elég éles elméjű volt kitalálni, hogy e természeti tüneményt Zalkovszky jelenléte idézte elő.

E vallomásra Attila vetett gyanakvó pillantást a bárónőre.

– A herczeg, – folytatta Etel – jelenlétével csodálatosan megnyugtató, hogy úgy mondjam, narkotikus hatást tesz idegeimre. Ha azokról a bizonyos rózsákról tünődöm, akkor a kutyájáról beszél, a mely két lábon tud járni, vagy Szentmáray Dzsina új ruhájáról, a melybe kék patkók vannak hímezve… Lássa, ilyenkor megfeledkezem a rózsákról és tövisekről és minden vágyam oda irányul, hogy nekem is legyen tudós kutyám és kékpatkós ruhám. Reménylem, most már nem veszi rossz néven, ha jelenléte nem tud rám hasonló hatást tenni?

Időközben elértek a népkerthez, a melynek fái mögött a bárónő kocsija látszott.

– Mennyire haladt már irodalmi munkássága? – kérdezte Etel hirtelen.

– Még el sem kezdtem; mindeddig akadályozva voltam.

A bárónő mosolyogva intett fejével a hegység felé, de e mosolyban nem volt gúny.

– Mindenesetre szeretetreméltó akadály. És, ha szabad kérdeznem, meddig szándékozik még magát akadályoztatni?

Ez oly egyszerűen volt mondva, hogy Attila nem érezhette magát megsértve.

– A türelmetlen utókornak egyelőre még várakoznia kell, a míg egy csendes zugra nem találtam, a hol felüthetem műhelyemet. A fogadó erre nem igen alkalmas.

– Ha mutatok önnek ilyen buen-retiro-t, akkor az utókor hálája mellett ki fogom érdemelni az önét is?

– Mindenesetre bárónő, de hol legyen az?

– A kastélyunkban! – szólt Etel bárónő mosolyogva, aztán vidáman tette hozzá:

– Ugyebár, nem vagyok rossz diplomata? Most már bevallom, hogy diplomácziai küldetésben járok el, – atyám nevében meghivom: legyen vendégünk itt tartózkodásának idejére.

Attila meglepetten tekintett rá. E meghívás oly váratlanúl érte, hogy sokáig nem tudott mit felelni. Végre néhány köznapias szólásmóddal iparkodott magát mentegetni.

A bárónő összeránczolta homlokát s kedvetlenül mondta: – Miért mondja mindezt? Egyszerű ajánlatot tettem önnek, – feleljen rá egyszerüen igennel, vagy nemmel.

– Nem szeretnék udvariatlannak látszani, bárónő.

– Az úgynevezett udvarias emberek előttem nem rokonszenvesek. Tehát: igen, vagy nem?

– Nem! – felelt Attila most már határozottan.

– Megindokolásra nincs szükségem, – szólt Etel közönyösen, azzal kivonta kezét a fiatalember karjából és kocsija után nézett.

Attila érezte, hogy mondania kell valamit.

– Ön igazságtalan irántam, bárónő, hogy nem akarja meghallgatni az okokat, a melyek e különben oly hizelgő meghívás…

Etel szavába vágott. – «Különben oly hizelgő meghívás!» Ön kezd narkotikus hatást tenni rám. Hagyja el, én ismerem ez okokat és – legyünk méltányosak: – talán méltatom is.

Attila az utolsó szavak hallatára elvesztette hidegvérét és ingerülten fakadt ki:

– Ha ismeri, ha méltatja, – miért akkor e játék? Alig hihetem, hogy az illem szent nevében tagadja meg annyira érzelmeit…

Etel megállt és napernyőjére támaszkodva, nyugodtan tekintett a fiatalember szemébe, a mely e pillanatban sötét daczban égett.

– Azt hiszi, nem tudom, mit érez ön? Nagyon jól el tudom képzelni, mennyi keserűség és gyülölet halmozódott össze önben a Lovrichok ellen. Tudom, hogy van oka a Lovrichokat gyűlölni. Ha az ön helyében lennék, talán szintén az tenném. Ebben tehát egyetértünk. Van azonban egy másik pont, a melyre nézve nem értünk egyet. Én azt képzeltem, hogy ön engem nem fog a Lovrichok közé sorolni; magam sem tudom miért, de azt képzeltem. Az én eremben nem folyik több Lovrich-vér, mint az önében, én nem azonosítom magamat a Lovrichokkal: ha őszinte akarok lenni, nem is szeretem őket. Azt hittem, hogy ön mindezt sejteni fogja, – csakis ezen föltevésben vállaltam el atyám megbízását – úgy látszik azonban, csalódtam.

Minthogy Attila nem felelt rögtön, a bárónő felszállt kocsijára, az inastól átvette a gyeplőt és az ostort; egy pillanatig habozott, aztán leszólt a bakról – angolul beszélt, hogy az inas meg ne értse: – Van még valami mondanivalója?

Attila habozva tekintett a bárónőre, a ki most kevélyen fölvetette fejét. Aztán levette kalapját s meghajtotta magát. – Rendelkezésére állok, bárónő, parancsoljon velem.

Etel lehajolt a bakról s kezet nyujtott neki.

– Köszönöm – mondta – s most még egyet: tudja, hogy nem vagyok kaczér?

Ezt oly határozottan s oly nemes önérzettel mondta, hogy Attila önkénytelenül meghajtotta a fejét.

– Mikor látjuk egymást viszont? – kérdezte Etel.

– A mikor parancsolja?

Etel gondolkozott. – Önnek rendezni való dolgai lesznek, – tűzzük ki a határidőt holnap estére, hat órára? – Ezzel mosolyogva intett a fejével s míg a fiatalember kalappal kezében állt, a kocsi megindult és a leány kis keze biztosan vezette a két tüzes ügetőt.

A robogó fogat eltünt a temetőfal mögött, Attila gondolataiba mélyedve indult fel a hegynek. Azon törte a fejét: mi birhatta rá Iván bárót, hogy őt meghívja; de főleg mi birhatta rá Etelt, hogy e meghívás szószólója legyen? Fölizgatott képzelete, különösen az utóbbi kérdést, a legkalandosabb föltevésekkel iparkodott megoldani; töprengésében azonban nem jutott elfogadható eredményhez.

A Pogányvárban meglehetősen szófukar volt, feszélyezve érezte magát és nem tudta, minő formában adja tudtára Jolánnak a történteket. Végre úgy segített magán, hogy vacsoraközben elmondta Pogánynénak, hogy lakását a kastélyba fogja áttenni, – ezt lehetőleg száraz hangon mondta, mintha ez lett volna a világon a legegyszerűbb dolog.

Jolán némán tette le kését és égő szemmel tekintett rá. Attila teljesen Pogánynéhoz fordult, megmagyarázta neki, hogy lehetetlen volt a meghívást visszautasítani és hogy egyébiránt is dologhoz kell látnia. Az özvegy mindezt természetesnek találta. A szokott jókedv ezúttal azonban sehogysem akart megjönni. Jolán kedvetlenül járt-kelt a házban, anyja apró meghagyásait kedvetlenül teljesítette, a kastélybeliekről nem tett említést.

Mikor Attila távozott, a leány elkisérte egy darabig, a hegyi úton kezet fogtak. – Jó éjt! – mondta Jolán unatkozó hangon. Attila csodálkozva tekintett rá, – a mint szemük találkozott, delejes szikra villant fel közöttük, – a következő pillanatban a leány Attila karjába vetette magát.

Attila megsimogatta haját.

– Látod, – mondta – azért mi a régiek maradunk, – ha nem jöhetek is föl mindennap, azért gyakran meg foglak látogatni, – ennek, ennek úgy kell lennie…

Jolán szenvedélyesen ölelte át nyakát.

– Attila, Attila, – ha nem szeretsz, – én meghalok!

A hegyi úton néhány elkésett munkás jött le; a fiatalember szeliden kibontakozott a leány karjából, aztán önmagával elégedetlen hangulatban távozott.

*

Attila másnap délután, kevés idővel hat óra előtt, gyors léptekkel haladt a hegylejtőn kígyózó országúton. A mikor a zúgó nyárfasorba ért, a távolban észrevette a kastély tetejét. Csodálatos izgatottság fogta el, mert érezte, hogy a mai nappal új fejezete kezdődik életének s midőn most kifeszített vitorlákkal sietett az ismeretlen világrész felé, már-már megfeledkezett arról a gyermekarczról, a mely oly végtelen levertséggel tekintett utána.

A park nyitott rácskapujában Etel bárónő állott; látszott, hogy várt valakit. Mosolyogva, magasra emelt fővel tekintett az országútra, egyik karjával a czímertartó griffhez támaszkodott, fehér ruhája, – a melyet a nap vakító fénynyel árasztott el – hosszú redőkben folyt alá, kissé előrevetett lábán. Mellette kutyája állott, a hatalmas állat figyelmesen nézte az érkezőt…

VIII.

– Remélem, jól fogod magad nálunk érezni, – hiszen tulajdonképpen itthon vagy.

E szavakkal fogadta Iván báró öcscsét a kastélyban.

Attila most már tisztában volt azzal, hogy a báró legkevésbbé sem az az ember, a kinek éveken át tartotta. A valódi tragédiák intrikusait keményebb fából faragják.

Korlátolt, szűkkeblü öreg, a ki – eltekintve bizonyos arisztokratikus külsőségektől, – minden ízében nyárspolgár. Különben meglehetősen különcz. Mióta a halál a Lovrich-családban oly dús aratást tartott, hipokondrikus rögeszmékben szenvedett; az orvosokban nem bízott s maga gyógykezelte magát. Híve volt a homeopatiának, érdeklődött az állati delejesség hatásai iránt, újabb időben pedig beállott vegetáriánusnak. Bár soha komolyabban beteg nem volt, egész életén át pácziens maradt, a haláltól pedig senki sem félt úgy, mint ő.

Attila nemsokára meggyőződött arról is, hogy Iván báró ama grand-seigneuri nimbus ellenére, a melylyel magát még otthonában is övezni szerette, még a cselédség előtt sem bir valami túlságos nagy tekintélylyel. A legfőbb placzet-jogot mindenben Etel bárónő gyakorolta, a ki – ha éppen akarta – még atyja világos parancsait is hatálytalanokká tudta tenni.

A bárót, midőn Attilát meghívta a kastélyba, csakis külső okok vezették, esze ágában sem volt, hogy – mint ezt Attila sejtette – e meghívással ünnepiesen véget vessen a régi családi torzsalkodásnak. Néhány nappal ezelőtt történt, hogy egyik szomszéd birtokos, Szentmáray gróf, valami vízszabályozási ügyben írt Iván bárónak s levele végén fölemlítette, hogy, ha a báró őt meglátogatja, hozza magával hírneves rokonát is, mert asszonyai égnek a vágytól Kunt megismerhetni. A megyei főnemesség köréből a Szentmáray család volt az, a mely legtovább vonakodott a Lovrichokat mint rangtársakat elismerni; ez elég ok volt Iván bárónak, hogy különös tisztelettel viseltessék e család iránt. Mikor most megtudta, hogy a gróf csillagkeresztes «asszonyai» érdeklődnek Kun iránt, maga is más szemmel kezdte nézni öcscsét. Etel, a kivel a dolgot megbeszélte, nem ellenezte a meghívás tervét, sőt készségesen magára vállalta a keresztülvitelét…

A kastélybeliek meglehetős visszavonultságban éltek, Attila kedve szerint láthatott munkához. Korláth és Zalkovszky ezredükkel a galicziai hadgyakorlatokhoz vonultak, más vendég pedig nem igen fordult meg Lovrichéknál.

Attilát meglepte az az udvarias közöny, melylyel a százados menyasszonyától elbúcsuzott. Ama rövid idő alatt, a melyben a jegyeseket megfigyelte, meggyőződést szerezhetett, hogy köztük szerelemről szó sem lehet. Érdekházasság készült, itt a szó legridegebb értelmében és a jegyesek alig vettek maguknak fáradtságot, hogy ezt titkolják.

Ennek az eljegyzésnek különben elég érdekes előjátéka volt.

Körülbelül négy év előtt Korláthtal egy ezredben egy fiatal főúr szolgált, a ki a vidéki társaság elismert kedvencze volt. Ez Törökkuthy Agenor gróf volt, Attila féltestvére. A fiatal gróf egyike volt a sors ama ritka kegyenczeinek, a kiket a természet pazarul ruház föl legfényesebb adományaival. Ősi neve és gazdagsága már egymaga is előkelő helyet biztosított neki a társadalomban; társai mint kitünő tisztet és szeretetreméltó bajtársat ismerték, férfias szépsége, szelleme és lovagiassága elbűvölt, meghódított mindenkit. Ha Athén aranykorában él, talán méltó versenytársa lehetett volna Alkibiadesnek.

Törökkuthy, midőn Kevén állomásozott, idejének legnagyobb részét a kastélyban töltötte. Etel már akkor, fiatal kora ellenére is, testileg és szellemileg annyira ki volt fejlődve, hogy nagyleány számba ment. Agenor nem titkolta, hogy mély vonzalmat érez szép cousine-ja iránt és az egész környék biztosra vette, hogy a két rokonból nemsokára egy pár lesz. Zalkovszky herczeg volt egyedüli állhatatos, habár szerencsétlen versenytársa a grófnak. Etel és főleg Iván báró (a ki szivesen látta volna, ha az egész Lovrich-vagyon ismét egy kézbe kerül) napról-napra várták ünnepies nyilatkozatát.

Ekkor Törökkuthy váratlanul titokzatos, nagy változáson ment át. Az életkedvtől pezsgő tiszten kezdtek a búskomorság jelei mutalkozni, mindent untatónak és ízléstelennek talált, régi szeretetreméltósága eltünt, a helyett gúnyolódó, fanyar és czinikus modort vett fel. A kastélyból minden érthető ok nélkül elmaradt. Megesett, hogy heteken át mogorván elzárkózott legbizalmasabb barátjai elől, néha ismét vad és olykor botrányos tivornyákban lelte kedvét. Környezete megütközve tapasztalta a hirtelen változást, okát azonban senki sem tudta adni. Voltak, a kik Agenor modorából keletkező elmebetegségre következtettek.

Mindez legjobban sujtotta Etelt, a leány csak most ébredt tudatára annak, mennyire szereti ezt az embert.

Agenor egy reggel, miután az egész éjszakát átdorbézolta, félig mámoros fővel vágtatott ki a városból. Azon vette észre magát, hogy Lovrichék parkja alatt van. A park fái között a bárónő alakja látszott. A fiatal tiszt átugratott a kerítésen.

– Etel, – mondta, miután a bárónőhöz érve leszökött lováról – Etel, búcsuzni jöttem. Elmegyek. Nem fogjuk egymást viszontlátni.

Etel a dúlt, sápadt arczba tekintett és végtelen levertség szállotta meg.

– Mindennek vége, – folytatta Agenor rekedt hangon – feledd el mindazt, a mi köztünk történt és légy boldog.

– És azt hiszed, – szólt Etel halkan – azt hiszed, hogy én így boldog lehetek?

Agenor tétovázó szemmel tekintett rá, arczát sötét pír futotta el. Maguk sem tudták, hogyan történt, egyszerre csak átölelve tartották egymást, görcsösen és félénken, mintha már hallanák végzetük közeledő lépteit, a mely örökre szét fogja őket választani. Mikor Etel föleszmélt a forró csókzápor után, Agenor már eltünt. Másnap megtudta, hogy a gróf az éjjel elhagyta Kevét, előbb azonban lemondott tiszti rangjáról. Később kitünt, hogy Agenor a fővárosba ment, a hol a külvilágtól légmentesen elzárkózva, mint különcz élt palotájában. Látogatásokat nem fogadott, bizalmas öreg komornyikján kivül senkivel sem érintkezett; a palotában még levelet és hírlapot sem fogadtak el. Ismerősei most már meg voltak győződve, hogy a gróf elmebetegség áldozata, Iván báró pedig, a ki visszaemlékezett arra, hogy a Törökkuthyak többé-kevésbbé mind különczök voltak, ebben az átöröklési elmélet beigazolását látta.

Etel nem említette senki előtt az utolsó találkozásuk alkalmával történteket, de nem is hitt Agenor elmebetegségében. Sejtette, hogy a gróf sötét világfájdalmának oka valamely titokzatos, irtóztató katasztrófa, a mely végkép feldúlta lelki egyensúlyát. Rövid idővel Agenor távozása után levele vett tőle, a melyben csak egy szó volt: «Meghaltam». A bárónő megértette az üzenetet, most már vége volt mindennek közöttük; Agenor maga kizártnak látta a lehetőséget, hogy valaha egymáséi legyenek…

Évekkel ezután Iván báró egy nap tudtára adta Etelnek, hogy Korláth gróf megkérte a kezét. A bárónő habozás nélkül elfogadta a százados ajánlatát, – Korláth vagy más, egyre megy. Iván bárónak fölötte tetszett leányának józansága; a szerelmi házasságnak, Sarolta bárónő «esete»; óta, amúgy is rossz híre volt Lovrichéknál.

Korláth gróf fényesnevű családból származott. A kik ismerték, azt tartották róla, hogy becsületes a szőrszálhasogatásig, lassú gondolkozású a korlátoltságig és szófukar a kétségbeesésig. Neki csak egy szenvedélye volt: a lovaglás sportja, – a mi ennek körén kívül esett, az alig érdekelte. Életét épp oly meggyőződéssel szentelte a lónak, mint Paganini a hegedünek. Soha eszébe nem jutott volna a házasság, ha bátyját nem lövik agyon párbajban és a családi hitbizománynyal rá nem száll a név fentartásának kötelezettsége. Etel bárónőt különben családja választotta ki számára.

Mikor a bárónőnek bemutatták vőlegényét, kijelentette, hogy hű felesége lesz, de egyelőre még nincs kedve férjhezmenni. Korláth ajkához vitte a leány kezét és megnyugtatta azzal, hogy kész várni, a meddig Etelnek tetszik. Már egy éve, hogy várt.

Iván bárót boldoggá tette jövendőbeli vejének az az igérete, hogy fel fogja venni a Korláth-név mellé a Lovrich-nevet…

Midőn Kun Attila most először találkozott Etellel, a bárónőt rémület szállotta meg, mintha világos nappal kisértettel állt volna szemben, – a fiatalember annyira hasonlított Törökkuthy Agenorhoz, hogy első pillantásra össze lehetett volna őket téveszteni. Egy csapásra új életre ébredt benne mindaz, a mit szíve legmélyére temetett: régi szerelme Agenor iránt, elfeledett álmai a boldogságról. Etelt, a ki a jól fegyelmezett természetek sorába tartozott, megrémítette ez a jelenség. Azt hitte, hogy már teljesen leszámolt a multtal, s hogy számára e boldog ábrándokkal együtt a szív viharainak kora is egyszermindenkorra véget ért s most megütközve tapasztalta, hogy Agenor testvérének puszta megjelenése, a keserú és mégis oly édes emlékek egész raját idézi föl benne és állandó veszélylyel fenyegeti lelki nyugalmát. Erős akarata volt, hogy a veszélylyel szembeszálljon. Midőn atyja váratlanul azt idítványozta, hogy hívják meg Kún Attilát, örömmel járult a tervhez. A mindennapi érintkezés józanító hatása alatt bizonyára szét fognak foszlani rémlátomásai s minden vissza fog térni régi, köznapi kerékvágásába.

IX.

Kun Attila néhány nap mulva teljesen otthonosan érezte magát a kastélyban, a nagyúri kényelmet gyorsan szokta meg. A báró bizonyos tüntető szívességet tanusított iránta. Rendes beszélgetésük a vízszabályozási ügyek körül forgott; ezekben szakember volt mindakettő, – Attila tanulmányainál fogva, a báró sok évi gyakorlata révén.

Már egy hete időzött a kastélyban, a nélkül, hogy a bárónővel másutt találkozott volna, mint a szokásos étkezéseknél.

Egyszer korán reggel lópatkó csattogását hallotta ablaka alatt. A bárónő sétalovaglásra készült és türelmetlenül várt a kertben, míg a cselédség Drillt kereste, Etel nagy kutyáját. Attilának újra be kellett ismerni, hogy a leány szép. Sötétkék szoros lovagló-öltönye a fehér piquet-mellénynyel elbűvölően símult előkelő termetéhez, a mely biztosan és könnyen mozgott a nyeregben. Pompás lova nyugtalanul kaparászott patájával. A bárónő észrevette Attilát az ablakban és mosolyogva intett fel.

– Jó reggelt! Nincs kedve velem jönni? – Aztán, a nélkül, hogy bevárta volna a feleletét, parancsot adott, hogy nyergeljék föl Ladyt.

– Ismeri a vöröskeresztet a dombon? Ott megvárom. Viszontlátásra! – Azzal lovagló ostorával tisztelgett és időközben előkerülő kutyájától követve, kiügetett az országútra.

Attila nemsokára a Lady nevű angol kancza hátán a rétnek vette az irányt. Az ér homokjában fölfedezte a bárónő lovának a nyomát. Csakhamar elérte a dombot, a melynek tetején vörös fakereszt állott. Évekkel ezelőtt futóbetyárok agyonvertek egy kálvinista diákot; a jámbor parasztok, nem törődve a kiszenvedett szegény lélek vallásfelekezetével, ezt az egyszerű emléket emelték neki, a mely most pörlekedő szarkák gyülekező helyéül szolgált. A fiatalember a dombról széttekintett a tájon, a a bárónőnek azonban nyomát sem látta. Északon vasuti töltés szegte át a rónát, egy magányos őrház alatt ludak fürödtek a pocsolyában. A ludak most gágogva rebbentek szét, – a töltésről hirtelen fölbukkanó lovas alak ugratott át fürdőhelyükön.

– Ez bolond! – mondta önkénytelenül Attila, a ki méltatni tudta az ugrást. Etel sebesen vágtatva közeledett a réten, rugalmas derékkal követve lovának szabályos szökéseit. Most árokhoz közeledett, a ló előreszegett fővel iramodott az akadálynak, aztán hosszú ívben átvetette magát a túlsópartra. Midőn patái egy pillanatra összeértek a levegőben, a bárónő magasra emelte jobb kezét, a hogy ez a longeon szokás. Most lassan léptetett föl a dombnak, a remegő állat nyakát veregetve.

A ludak gágogva rebbentek szét – a töltésről hirtelen felbukkanó lovas alak ugratott át fürdőhelyükön.

– Zerifet három napig nem jártatták, kissé meg kellett hajszolnom, hogy nyugton maradjon, – magyarázta Attilának, aztán hozzátette: – Ha akarja, menjünk a zárdába, kissé messzire esik ugyan, de a nap úgy sem ronthat már sokat az arczbőrünkün.

A két lovas gyors ügetésben nekivágott a rétnek, a puha talaj dobogott alattuk, a lovak szügybe vágott fővel, hetykén vetették lábaikat.

– A művelt társalgó szerint nem illik ugyan, hogy magával egyedül kószáljak a réten, – kezdte Etel – de a művelt társalgó nem is tudja, hogy mi jóbarátok vagyunk és e szerint legkevésbbé sem veszedelmesek egymásra.

Attila kissé meglepetten tekintett a bárónőre, a ki nyugodt mosolylyal folytatta: – Csodálkozik azon, hogy rövid ismeretség után is már barátomnak nevezem? Lássa, én nem adok igazat azoknak, a kik azt tartják, hogy az érzelmeknek is, mint a bornak, meg kell érniök, hogy élvezhetők legyenek. Nekem különben nincs is időm sokáig várni. Elmondhatom, hogy egész életemben még nem volt barátom, gyermekkoromban még játszótársaim sem voltak. Pedig mindig szükségét éreztem egy hű, résztvevő barátnak, jelenleg jobban, mint valaha. Nos, meg fogom találni magában a hű, résztvevő barátot?

Minthogy Attila nem felelt rögtön, a bárónő hozzátette: – Nem kívánom ingyen, adok cserébe egy hű résztvevő barátnőt. – Nem folytathatta tovább, mert nyugtalankodó lovával kellett foglalkoznia. A gyér gyepen szórványos birkanyáj delelt, a komondor rekedt csaholással vágott a lovak elé. Zerif fölágaskodott és rakonczátlankodni kezdett; végre Drill, a ki mezei egereket kergetve, elmaradt, elősietett és erélyesen rendreutasította a komondort.

Időközben már megkerülték a hegylejtőt s déli oldalára értek. A bárónő kisérőjéhez terelte lovát, lehuzta hosszú keztyűjét s oda nyujtotta neki kezét.

– Elfogad barátjának?

A fiatalember megszorította a karcsú ujjakat és mélyen tekintett a szürke szembe, a mely őszintén és becsületesen pillantott rá.

Harangszó figyelmeztette őket, hogy elértek a zárdához. A kis zárda, templomával csinosan festett a hegység déli lejtőjén. Pokrócz Lázár építtette sárkányölő szent György tiszteletére, öt kalugyer számára, a kiknek kötelességük volt mindennap énekes misét mondani az alapító lelki üdvéért. Az öreg Lázár ezzel az alapítványnyal jó alkut kötött. Egy csomó bankóval szentéletü ember hírébe keveredett; a kalugyerekkel lemiséztette bűneit, azonfelül megszerezte a családnak egy előkelő szent különös barátságát. A klastrom tölgyfakapuja fölött a védszent képe pompázott, a mint indigókék égbolt alatt, arany lándzsáját belemártja a papagályzöld sárkány testébe.

Az istentisztelet már javában folyt, mikor beléptek a templomba. «Imádkozni fogok, hogy barátságunk tartós legyen», suttogta Etel komoly arczczal; aztán letérdelt az egyik imaszékbe. Attila a templomot nézte. A falakat szent képek borították; bizanczi alapon csodálatos, merev alakok, nagy mandulaszemmel és aranykoronával. A kalugyerek javában énekelték egyhangú danájukat, az egyik hatalmas ezüst füstölőt lóbált, a sztáric áldólag terjesztette szét kövér, fehér kezét. A bárónő gyermekes kiváncsisággal és jámbor borzongással hallgatta a jól ismert éneket, Attila pedig azon gondolkozott, vajjon mi történnék, ha most megcsókolná az előtte térdelő leány ingerlően fehér nyakát?…

A lovasok még az istentisztelet vége előtt hagyták el a zárdát és a bárónő vezérlete alatt a szőlőkön át a hegyeknek vették útjukat! Egy órai erős ügetés után áthaladtak a hegyszakadás mélyén, aztán Keve alá értek. A rossz kövezet miatt lépésben mentek át a városon.

– Jobbra arcz! – szólt Etel a fő-utcza sarkán. A kocsiút szélén karcsú leányalak állott egy kis fiúval és mind a ketten tágra nyitott szemmel nézték a lovasokat. Jolán volt. – Attila a kalapjához kapott. Hirtelen eszébe jutott, hogy mióta a kastélyba jött, még egyszer sem járt fenn a Pogányvárban. A véletlen találkozás oly kínosan hatott rá, hogy fülig elvörösödött.

Etel bárónő lopva figyelt barátjára. Midőn a népkert alá értek, a hol már csendesebb volt a város, oly közel lovagolt Attilához, hogy Drillnek már nem jutott hely a két ló között.

– Tehát a mi baráti frigyünk minden körülmények között fennáll? – kérdezte egyszerre a bárónő.

– Még kérdi?

– Lássa, én e barátsággal azt a régi és együgyű előítéletet szeretném megczáfolni, mintha férfi és nő közt lehetetlen volna a valódi barátság. Azt mondják, az ilyen barátságnak előbb-utóbb ellenségeskedéssé vagy szerelemmé kell átváltoznia; – nos, mi be fogjuk bizonyítani az ellenkezőjét, jó pajtások leszünk és semmi más, – ugy-e bár? Ez igen kényelmes lesz mindkettőnkre nézve. Magának nem lesz kötelessége, hogy nekem udvaroljon, én pedig nem leszek kénytelen «toujours en vedette» lenni. A barátságnak már azért is föltétlen előnyt adnék a szerelem fölött, mert nem ismeri a féltékenységet. Engem örömmel töltene el, ha tudnám, hogy barátom egy magához méltó nőt szeret, barátsága legfőbb jelének venném, ha beavatna titkába…

Attila tudta, hogy új barátnőjének e reflexiókra a Jolánnal történt találkozás adott okot. Kissé elkedvetlenítette, hogy a bárónő szükségesnek tartotta vele szemben a barátság és egyéb érzelmek között való válaszfalt annyira hangsúlyozni.

– Nekem is hasonló nézeteim vannak a barátságról – mondta. – Mily édes lehet az, ha az ember boldogságtól túláradó szívét kitárja a rokonkeblű barát előtt! Ha én egyszer ily helyzetbe kerülnék, bárónő, nagyon igénybe venném a barátságot!

A frázis, melyet Attila őszintének látszó hévvel mondott el, annyira ellentétben volt egész lényével, hogy a bárónő sokáig bizalmatlanul tekintett rá. Aztán meglegyintette Zerifet, a ki egy a szélben mozgó papirdarab láttára ismét nyugtalankodni kezdett.

X.

A fiatal barátság, a melyet Etel bárónő oly ünnepiesen proklamált, egyelőre csak azt eredményezte, hogy a két barát érintkezésének külső formája fesztelenebb lett, különben minden maradt a régiben.

Attila még folyvást nem volt képes összeegyeztetni Etel jellemének ellentmondásos vonásait; néha forró vágy fogta el, hogy megoldja a talányt, a mely a szép szfinksz titokzatos mosolya alatt rejlik.

Etel sem volt megelégedve sem Attilával, sem önmagával. Érezte, hogy nem sikerült megnyernie a fiatalember föltétlen bizalmát. Ha barátságukról beszéltek, – a mi gyakran megesett – Attila ezt néha ama száraz, didaktikai modorban tette, a mely önmagában hordja gúnyos kritikáját. Néha úgy látszott, mintha túlmerész logikájával ad absurdum akarná vezetni a bárónőnek a barátságra vonatkozó kedvencz elméletét.

Ilyenkor akaratlanul egymásra mosolyogtak, mint Cicero sokat idézett két augura. A bárónőnek voltak pillanatai, a mikor sajnálni kezdte, hogy Attilát meghívta a kastélyba. Éber álmaiban azon vette magát észre, hogy képzeletében a fiatalember alakja csodálatosan összefolyik Törökkuthy Agenor alakjával, a ki megjelent előtte, hogy újra átéreztesse vele mindazt, a mit örökre el akart felejteni.

A hadgyakorlatok időközben véget értek, Korláth ezrede bevonult Kevére, a százados újból mindennapos vendég lett a kastélyban. Komoly, józan arca láttára némi megnyugvást érzett a bárónő…

Egy délután a kastélybeliek az erkély árnyas ponyvája alatt mulattak. Etel Korláthtal kártyázott, Iván báró és Attila egy tervrajz fölé hajoltak. A fiatalember éles kifejezésekben gáncsolta a kevei csatornahálózat hibáit, a báró, – a ki öcscse megjegyzéseit feszült figyelemmel hallgatta, – fölötte csodálkozott, hogy ez egyszerű dolgok még nem jutottak neki eszébe.

– A társulat közegei csalók vagy tudatlanok, – fejezte be szavait Attila. Iván báró akaratlanul bólintott hozzá.

– Te, Attila, – mondta aztán – én azt tartom, neked szép jövőd lehetne a mérnöki pályán. Ha megelégelted külföldi kóborlásaidat, azt tanácsolnám, hogy vállalj állami hivatalt.

– Nem akarok csavar lenni egy gépezetben, a melynek egész működését nem helyeslem. Különben is sokkal tovább szívtam Isten szabad levegőjét, semhogy kedvem lehetne a királyi irattárak porát nyelni. Ha foglalkozás után nézek, hirlapíró leszek.

– Hirlapíró? – kérdezte a báró, minden szótagot külön hangsúlyozva.

– Ebben a pályában azt szeretem, hogy egész keretével a közvetlen jelenben mozog.

Iván báró elvesztette hidegvérét. Ő sohasem olvasott politikai lapokat, de a hirlapirókat, «a kiknek soha sincs nyugtuk és a kik maguk sem tudják, mit akarnak», szívből megvetette.

– Ujságíró zsidó akarnál lenni? – kérdezte kedvetlenül. – Kérlek! ujságot akarnál írni, a melyben olvasni lehet, hogy Péter kitörte a lábát, Pál hamis csődöt mondott és az aszalt szilva pang? Kinevetne az egész világ!

– Ha egynéhánynak azok közül, a kik bátyám szemében a világot képviselik, beverném a fejét, láthatná, hogy a fejek üresek és nem nevetnek többé…

– Csak nem akarod mondani, hogy az ujságírás úrnak való foglalkozás?

– Úrnak való foglalkozás? Ha elkártyázom a pénzemet és aztán sorra legelem barátaimat, ez úrnak való. Ha beszegődöm egyik ismerősömhöz maitre de plaisir-nek, vagy főbe lövöm magamat, ez is úrnak való. De ha ép eszem és erős karom tudatában, saját munkámmal keresem meg a kenyeremet, ez nem úrnak való. Ugyan kérem, hány száz esztendőt aludtak végig önök?

Iván bárónak később jutott eszébe, hogy hasonló viták alkalmával rendesen a rövidebbet szokta húzni és most a rendezett visszavonulásra gondolt.

– Nem érdemes a dolgot élére állítani, hiszen egyelőre úgyis csak hipotézisről van szó. De ha elfogadom is az álláspontodat, még akkor sem fogod rámbizonyítani, hogy hasznos dolgot művelnél azzal, ha lapot adnál ki. Ujság van több a kelleténél, úgy burjánoznak elő a fővárosi talajból, mint nyári eső után a gomba.

– Az más kérdés – felelt Attila. – Ha lapom rossz, akkor nem fogják olvasni és akkor nem is érdemelek jobbat, mint hogy éhen veszszek. De nem fogok éhen veszni, mert lapom nem lesz rossz. Ti itt – bármit mondjatok is – szeretitek a föltünést és a botrányt. Ha csak az kell, azzal bőven szolgálhatnék. Itt van a kevei ártér terve, – lám ebből az anyagból tudnék annyi botrányos leleplezést gyúrni, hogy akár egy évig megtölthetném vele a lap hasábjait. A lap korbácscsá válnék kezemben, a nagyságos és méltóságos szabályozási parókákból csak úgy rebbennének elő a molyok!

– Keresztény embernek pedig nem tanácslom, hogy ebbe a darázsfészekbe nyuljon… – mondta Iván báró elfojtott hangon.

– Ezredünk holnap futtatást rendez, a verseny után tánczestély is lesz, – természetesen eljöttök, Iván? – E kérdést Korláth intézte a báróhoz, az erkély túlsó oldaláról.

– Ha Etel akarja…

– Etel akarja. Te is meg vagy híva, Kun.

Attila habozva tekintett Etelre, a bárónő intett a fejével.

– Köszönettel fogadom – szólt Attila.

Korláth kevés idő mulva visszalovagolt a városba.

Attila késő este jegyzeteiben lapozgatott, a munka azonban nem akart haladni; mióta hazaérkezett, régi munkakedvét bénító tunyaság váltotta fel. Most is álmodozva lépett a nyitott ablakhoz. Az éj szép volt, a fák hivogatóan suttogtak a kertben, a tikkasztó forróságot langyos légáram váltotta fel. Attila kedvet kapott egy kis esti sétára. Nemsokára égő szivarral a szájában kóborolt a sötét kert szürke kavicsútain. Kis idő mulva megállt, szomszédságában megzördült a haraszt. Rögtön Etelre gondolt, midőn a leány hangja csakugyan megszólalt a sötétben. Kutyájához beszélt: «Drill, vigyázz!»

A kutya hüvös orra megérintette a fiatalember kezét.

– Drill megismerte a jóbarátot, bárónő.

– Kun, maga az? – A bárónő hangja kedvetlenül hangzott; Attila, a ki már a délután folyamán észrevette, hogy Etelnek «ossiani» napja van, jónak látta a felvonuló vihar elől kitérni.

– A mint látom, nemcsak engem csalt ki a gyönyörű éj, – ezért átengedem a bárónőnek a tért.

Etel nem felelt. Midőn a fiatalember néhány lépést a kastély felé tett, a leány nevén szólította.

– Ha kedve van, sétáljon velem.

Oly sötét volt a fasorban, hogy Attila akkor sem különböztethette meg a leány vonásait, a mikor lassú léptekkel mellette haladt, – csak a világos ruha, a mely mellette suhogott, győzte meg, hogy nem bolyong egyedül a homályban.

– Csodálom bátorságát, – kezdte Attila – hogy védelem nélkül mer a kertben járni. Veszélyről ugyan szó sem lehet, de a bozót éjnek idején nem kelt valami megnyugtató benyomást.

– Nem is vagyok védelem nélkül. Oltalmazóm a derék Drill. Drill be van tanítva az emberek elleni küzdelemre, – én e tulajdonságától irtózom és talán végszükség esetén sem venném igénybe, de a papa rámerőszakolta, hogy egyedül ne legyek magányos sétáimon.

– Mondja Etel, miért kényszerített, hogy elfogadjam Korláth meghívását a tiszti mulatságra?

A bárónő nevetett, úgy látszott, visszanyerte jó kedvét.

– Mert azt akarom, hogy ott legyen. Meglássa, jól fogja magát érezni, ott lesz az egész megyei birtokosság.

– Jól fogom magamat érezni – mint a varjú a pávák közt.

– Köszönöm a pávát, – felelt Etel, aztán némi szünet után hozzátette:

– Demokrata megvetéssel tekint ránk, pedig ahhoz nincs joga, maga sokkal inkább arisztokrata, mint mi valamennyien. Merné tagadni, hogy önmagának nagyobb belső becset tulajdonít, mint nekünk összevéve? És miben áll az arisztokratizmus, ha nem abban, hogy egyik ember a másik fölé helyezi magát? Ej, az úgynevezett szellemi arisztokráczia türelmetlenebb a vérbelinél, pedig végre is csak születés dolga… Maga nem lesz varjú, hanem sas a pávák közt. A kőszáli sas megvetéssel nézi majd a fényestollú pávákat, a mint fölfuvalkodva tipegnek a tőbbi baromfi közt… Büszke sas, szürke sas, el akarod velem hitetni, hogy irigyeled a szegény páva fényes tollát?

Attila halkan kaczagott, szivarja piros fénypontként égett a sötétben.

– Ha a szegény varjú – mondta – egy perczig azt álmodta, hogy rokonságban áll a pávákkal, az ön gúnyja kigyógyítja nagyzási hóbortjából. Különben: akár varjú, akár sas, mindkettő rablólovag és egyformán távol áll az udvar szárnyasaitól. Természetellenes barátságuk egy ideig fönn fog állani, míg a kékvérű páva föl nem fuvalkodik s a szegény rablólovag szárnyra nem kél, hogy visszasiessen vadonjába…

– És mielőtt az udvariatlan lovag útra kél, – egészítette ki a bárónő – rendesen kedve kerekedik néhány czifratollú barátja nyakát kitekerni, – nemde? Nos barátom, én meg fogom magát az estélyen egy kis páva-barátnőmmel ismertetni, a ki alaposan kifecsegi majd fejéből gyilkos szándékait. Bájos, fiatal páva, indigókék vérrel, kilenczágú pehelykoronával, tizenhat évvel és hatvannégy őssel. És meglehet, maga be fogja ismerni, hogy az ősök és koronák már csak azért is birnak jogosultsággal, hogy Szentmáray Dzsina bájainak illő keret gyanánt szolgáljanak. És meglehet, hogy a daczos rablólovag ki fog szállani a messze világba és hirdetni fogja mindenütt: Szentmáray Dzsinának vannak legfényesebb tollai valamennyi páva közt; a ki ezt tagadni merné, az küzdjön meg velem életre-halálra!

– Jobbnak tart, bárónő, mint a minő vagyok. Félek, már annyira elvadultam, hogy sem Dzsina grófnő bájai, sem Dzsina grófnő ősei már nem szelidíthetnek meg.

– Akkor sem veszít semmit. Én rávezetem a gyanutlan táborra, magától függ, hogy ellenség, vagy barát gyanánt viseli-e ott magát. Ha gyilkoló kedve támad, irokéz barátom, bő zsákmányra tehet szert. Gyönyörű parókákat fog ott találni; ha majd egyszer visszatér demokrata őserdejébe, teleaggathatja velük vígwamja tűzhelyét, hogy késő unokái gyönyörködjenek bennük…

A sétálók egy tisztásra értek, a hol kisértetiesen fehérlettek a kiszáradt szökőkút tritonjai a sötétben. Etel a medencze kőkorlátjára ült és föltekintett a csillagos égre. A közelben tücsök hallatta egyhangú csiripelését.

– Az éjnek, különösen a csillagos éjnek, gyermekkorom óta sajátságos hatása van rám, – mondta a leány. – Az «Ezeregyéj» meséiből tudtam, hogy az utazó Szimbád egy idegen szigetre került, a hol a benszülöttek minden újhold éjjelén szárnyra keltek, hogy bekalandozzák a csillagos eget. Azóta, ha újhold idején az égboltot néztem, mindig ama boldog szigetlakókra gondoltam és végtelen levertséggel töltött el a tudat, hogy egész éltemen át a föld porában kell mozognom. Miért nem nevet?

Etel még egyre magasabbra tekintett és bizonyos fájdalmas humorral folytatta, halkan, vontatott hangon szólva, mintha önmagához beszélne.

– Mindegyikünknek megvan a maga csillagképe, a mely ellenállhatatlan erővel csalogatja. Az elérhetetlen után való szomj talán legnagyobb szenvedése a bünös emberiségnek. Kiváltságolt lényekben e vágy hangot ad; ez a csalogány és a költő genézise. Én értem a csalogány és a költő vágyát, száz hangnemben szól, de mindig egyről dalol: az elérhetetlenről és ismeretlenről. Aranynál a szivárvány után futó gyermek, másnál ismét a hósivatagban álló fenyő, a mely a forró homokpusztában sorvadó pálmáról álmadozik, míg betege lesz, elpusztul. Ez bizony bolond ötlet, de nagyon szomorú, hogy az embert ily ostobaságok végtelen nyomorulttá tudják tenni…

Etel hirtelen Attila karjára tette a kezét.

– Ért valamit ebből? Azt hiszem, igen, – maga talán szintén szivárvány után futotta be a világot?

A leány az éj ragyogó mélysége felé fordította arczát, a finom profilt megvilágította a sápadt csillagfény. Attila rátette kezét a karján pihenő női kézre s halkan mondta:

– Értem. Hisz én is álmodtam, kerestem, – forró vágygyal, lázas sietséggel. Mit? magam sem tudtam. Csak ha valamit sikerült elérnem, tudtam, hogy nem ezt. De most már ismerem az én csillagképemet és sejtem, hogy örökre elérhetetlen lesz számomra.

Etel még folyvást a magasba tekintett, míg Attila, a ki fogva tartotta a kezét, lassan folytatta:

– Elérhetetlen magasban áll fölöttem, hideg, vakitó fényű csillag…

A bárónő feléje fordította arczát, aztán kivonta a kezét és száraz hangon mondta:

– A csillagképek változnak, holnap már más csillag fog e helyen állani. Azt hiszem különben, legfőbb ideje, hogy befejezzük csillagászati tanulmányainkat.

Mikor megindultak a kastély felé, nyájasabb hangon mondta:

– Tudja, hogy büszke vagyok emberismeretemre? Mikor magát első ízben láttam, azt gondoltam: végre egy ember, a kinek nem lesz az a rögeszméje, hogy nekem udvaroljon! – Napról-napra jobban belátom, hogy méltó bizalmamra.

A fiatalember ajkába harapott; egy pillanatig kedvet érzett azzal felelni, hogy szó nélkül megcsókolja a leányt. A kastély előtt a bárónő megállt, a kövezet között kiserkenő fűben apró szentjánosbogár csillogtatta fényes fényét.

– Minő bolondok vagyunk mi emberek, Elérhetetlen égi csillagokról ábrándozunk, s a föld szerény csillagait, a melyek után csak le kell hajolnunk, figyelmünkre se méltatjuk.

– Ha csillag – legyen égi csillag! – felelte Attila daczosan…

XI.

Félórányira a várostól, a kevei nagyrét tarka képet mutatott. A huszárezred tartotta lóversenyét. A megye birtokosai, a kiknek vendégszeretetét a tisztikar egész éven át élvezte, régi szokás szerint e napon, mint az ezred vendégei, adtak egymásnak találkát a versenytéren.

A kezdetleges versenypályát hosszú póznákon lengő zászlók határolták; a körön kívül helyezkedtek el a nagy számban megjelent keveiek, a kiknek sportszenvedélyüket az évenkint egyszer tartatni szokott versenyből kellett kielégíteniök; a körön belül csoportosultak a meghivott vendégek fogatai a jury sátra körül. Kettős- és négyesfogatok, hintók, batárok, parkkocsik és furcsa szerkezetű gigek egész kocsitorlaszt alkottak, a melyet világosruhás hölgyek tartottak elfoglalva, udvarlóikkal kaczagva és beszélgetve. A fiatal földbirtokosok, a kik merész szabású öltözékkel és hatalmas látcsővel tüntettek sportszenvedélyük mellett, a tisztekkel csoportba verődve, hamisítatlan turfjargonban beszélték meg a verseny kilátásait.

A lobogó zászlók, a színes napernyők, a fehér sátor, az egyenruhák és világos női kalapok, hozzá a lovak nyerítése és a katonazenekar harsogó hangja, – mindez csillogó, zengő és egyre váltakozó kaleidoszkoppá folyik össze; az alap: az ifjú, zöld gyep, a háttér a ragyogó kék ég, a mely a rétet vakító, bántó napfénynyel árasztja el; az egész pedig plein-air-kép a szó legmerészebb értelmében. Ha valamely művész ezt a képet rikító részleteivel híven lefestené, a műbírálat bizonyára kifütyölné «lehetetlen színárnyalatai» miatt.

Az altisztek versenyének vége volt, midőn egy megkésett fogat ügetett a versenytér felé. Egy csinos hadapród, a ki addig végtelen önmegelégedéssel jártatta fakóját a hintók között, fontoskodva sietett az újonnan érkezők fogadására. A hintóból Lovrich, Etel és Attila szálltak ki.

A bárónő vőlegénye karján lépett a jury sátrába, Iván báró azalatt öcscsét hamarjában megismertette a kezeügyébe esőkkel. – Az afrikai! – tette hozzá minden bemutatásnál. Mikor Attila egyedül maradt, háta mögött két tiszt hangját hallotta, a mint épen róla beszéltek.

– Ki az a fekete? – kérdezte az egyik, a ki monoklit viselt, oly hangosan, mintha nem tartaná érdemesnek halkabban szólani.

– Lovrichék egy rokona, azt mondják Afrikából jött.

– Könyvcsináló?

– Sportsman. Oroszlánokra, tigrisekre vadászott, átkozott ficzkó, – az a sebhely az arczán is tigriskarmolás…

– Ej? Ismertess meg vele.

Attila, a ki eddig csak állatseregletben látott eleven oroszlánt, sejtette, hogy Iván báró hiúsága szerezte meg neki ezt a reklámot és mosolygott az előnyön, a melyben a vadász a könyvcsináló fölött részesült.

E perczben Etel intette magához. Csak akkor vette észre, hogy a bárónő mellett még egy leány áll, mikor már áttörte a tisztek körfalát. A leány szokatlanul kicsi volt, Etelnek nem is kellett karját fölemelnie, hogy átölelhesse nyakát. Nagyvilági hölgy mignon-kiadásban, csak nagy barna szeme, a melyet most kiváncsian irányított Attilára, bizonyította, hogy nem egyike ama csodaszép babatündéreknek, a melyek jó gyermekeknek karácsonyéjjeli álmukban jelennek meg. Ruhája sportjelvényekkel volt diszítve, kalapján, öltönyén, karpereczén patkók szerepeltek számos változatban.

– Kun Attila, rokonom – Szentmáray Dzsina grófnő, barátnőm, – mutatta be őket egymásnak Etel.

Dzsina grófnő hihetetlen kis kezet nyujtott a fiatalembernek, aztán kifogástalan bókot csapott előtte. Még mielőtt egy szót válthattak volna, megkondult a jelző harang, a körülállók kisiettek a sátorból és a két új ismerős magára maradt.

– Kezdődik a tisztek vadászversenye, – fussunk a korláthoz, – indítványozta a grófnő. Később visszaküldte Attilát a látcsöveért. Mikor a fiatalember visszatért, a grófnőt a magas korláton találta ülve, apró lábait himbálva, oldalán egy főhadnagy könyökölt, a ki föltünt rendkívüli rútságával. Dzsina grófnő mint Ylang herczeget mutatta be és francziául beszélt vele.

A grófnőt a magas korláton találta ülve, apró lábait himbálva, oldalán egy főhadnagy könyökölt!…

– Ki ez? – kérdezte Attila, a mikor a tiszt elment.

– Ylang herczeg. Nem ismeri Ylang herczeget?

– Sajátságos név.

– Nem is az igazi neve. Igazi nevét nem tudja kimondani senki, – talán ő maga sem – de mert hasonló hangzása van, elkereszteltük Ylangnak. Kinai, vagy japáni, vagy talán siámi, – szóval pogány, a kit ide küldtek huszárságot tanulni. Különben nagyon jól tánczol és kár érte, hogy már visszamegy a hazájába. Ma tartja búcsuestélyét.

Dzsina grófnő, szokása ellenére, sokáig időzött már egy tárgynál.

– Hanem én le fogok innen bukni, – mondta aztán – adja ide kérem a kezét. Szereti a versenyeket, Kun báró?

– A versenyeket szeretem, de azért keserűen ki kell ábrándítanom: nem vagyok báró.

Dzsina grófnő csodálkozva tekintett rá, mintha nem tudná fölfogni, hogyan lehet valaki nem báró, aztán feszült érdekkel kezdett a versenyre figyelni.

A díjosztás után Etel lépett hozzájuk.

– Gyermek, – szólott a grófnőhöz – egy perczre engedd át nekem udvarlódat, sértetlenül visszahozom. – Aztán Attila karjába öltve kezét, magával vonta.

Egy idősebb hölgy, a ki lorgnonjával figyelemmel kisérte őket, elég hallhatóan mondta szomszédnőjének: Csinos pár!

– Lesz szíves megismertetni valakivel, a kinek ismeretsége után régóta vágyódom? – szólt Etel barátjához.

– Ki legyen az?

– Ki más, mint a pogányvári tündér?

A fiatalember alig titkolhatta el kellemetlen meglepetését.

– Pogány Jolán, – tehát itt van?

– Nem látta még? Én rögtön, a mint ideértünk, kikerestem a tömegből. Jöjjön, majd odavezetem.

Azzal keresztül vágtak a pályán a rét ama része felé, a hol a meg nem hívott közönség helyezkedett el. Itt is kocsitorlasz emelkedett, de ez nem fényes hintókból, hanem az éppen nem fényes kevei bérkocsikból és parasztszekerekből állott.

Jolán egy ismerős családdal kocsizott a versenyre s Kálváryval és Bénivel e perczben a külső korlátnál állt. A leány szörnyű zavarba jött, midőn Etel hozzá lépett, – hogy ő valaha a földes úr leányával szemtől-szembe álljon és beszélgessen, azt annyira hihetetlennek találta, hogy most alig merte elfogadni a feléje nyujtott kezet.

– Régóta kivántam megismerni, – szólt hozzá a bárónő – hiszen mi jóformán szomszédok vagyunk, azonkívül közös barátunk annyi kedveset beszélt nekem kegyedről…

Attilát zavarba hozta Etel hazugsága. Ő a kastélyban soha sem említette Jolán nevét. A találkozásnak ez a formája nem volt inyére, szeretett volna előbb valami ürügyet kigondolni, hogy hosszú elmaradását a Pogányvárból kimentse…

Etel eközben bizalmasan karonfogta új ismerősét és lassan fel-alá sétálva elbűvölő kedvességgel csevegett, – Kálváry jelenlétéről azonban tudomást sem vett. Jolán még folyvást nem tért magához zavarából; mivel nem tudta, hogyan szólítsa Etelt (az egyszerű «bárónő» czímzést keveselte), meglehetős ügyetlen alakban adta feleletét. Néha félénk oldalpillantást vetett Attilára.

Ez kezdte a helyzetet kinosnak találni. Óvakodott attól, hogy Jolánt megszólitsa, mert nem akarta, Etel előtt tegezni, másrészről sajnálta a szegény gyermeket, a kinek határozatlan modora oly szánalmas ellentétben állott a bárónő szeretetreméltóan biztos föllépésével.

A jelző harang végre jelt adott a búcsuzásra. Etel meg nem állhatta, hogy anyai jóakarattal megne simogassa a fiatal leány kipirult arczát, aztán Attila karján távozott. Jolán hosszan tekintett utánuk.

– Legyen őszinte, bárónő, – szólt Attila – miért kivánta megismerni ezt a gyermeket?

– Míg őt nem ismertem, magát sem ismertem teljesen. Ha meg akarjuk ismerni Pált, meg kell ismerkednünk Virginiával is.

– Most ismeri Jolánt, gondolhatja, hogy ő nekem az lehetne, a mi Pálnak Virginia volt?

– Hogy őszinte legyek, egy ideig azt hittem, hogy maguk szeretik egymást. Most meggyőződtem az ellenkezőről. A ki ily elragadó gyermeket nevezhet a magáénak, nem hagyja heteken át magára.

Dzsina grófnő hozzájuk futott. – Minő ostoba vagyok! – kiáltotta, – még be se mutattam Kunt a mamának…

XII.

Este az egész társaság a boroskevei «Csillag»-fogadó nagytermében találkozott. Attila kissé megkésett öltözködés közben; midőn belépett a terembe, a patkóalakra terített asztal sarkáról, egy óriási virágbokréta mögül, Dzsina grófnő integetett feléje.

– Jöjjön, – szólt a grófnő – ezt a helyet fentartottam magának, asztalnál szeretek régi ismerősök mellett ülni.

Megjegyzendő, hogy a grófnőt az egész ezred még rövidszoknyás éveiből ismerte, csak Attila volt új ismerőse.

Attila körülnézett és Etelt kereste. A bárónő az asztal felső végén ült, a társasága vőlegényéből és ennek bizalmasabb barátaiból állott, többnyire már idősebb tisztekből. A fiatalember titokban azt a megjegyzést tette, hogy a szép leány ma egész nap az illedelmes menyasszony szerepében tetszeleg magának.

– Nézze, minő dühös szemeket mereszt rám Vass hadapród, – jegyezte meg Dzsina grófnő.

– És miért dühös a hadapród?

– Mert nem eresztettem magam mellé; ki nem állhatom. Nagyon képzelődő, mert nemsokára kamarás lesz. Mintha az valami volna! Maga is kamarás?

– Nem vagyok az, grófnő, már előbb voltam bátor megjegyezni, hogy ereimben egészen közönséges piros vér folyik.

– Igen, tudom, – vágott szavába a grófnő – csak a kedves mamája volt a bárói családból való. Ez kellemetlen, akkor még jobb, ha a papa báró és a mama polgári születésü. Nekem is van egy rokonom, a kinek már lehetne annyi őse, hogy máltai lovag lehessen, de szerencsétlenségére a mamája polgári. Most aztán ujra kezdhetik az egész családfát. Szeret tánczolni?

– Szenvedélyesen, – hazudta Attila.

– Én is rajongok a tánczért, de a papa nagyon szigorú velem és megtiltotta a csárdást. Azt mondja, hogy mikroszkópikus termetem van és hogy gyönge vagyok. A papa néha nagyon udvariatlan. Gyönge vagyok én?

Egy futólagos oldalpillantás meggyőzte Attilát, hogy, noha a grófnő termete apró, még sem gyönge.

– Mikor volt utoljára udvari bálon? – kérdezte Dzsina.

– Mult év augusztusában, – felelt Attila.

– Hogyan, nyáron?

– Igen, a kaukai király udvarán.

– Tánczolt?

– Nem tánczoltam. Én ő felsége mellett ültem a nagy kenyérfa alatt és egy égő fáklyát tartottam; ő felsége rézüstöt vert, a trónörökös bivalyszarvat fujt, az anyakirályné pedig két kókuszdiót csattogtatott össze; – az udvar körben ült és tapsolt, a miniszterek és zászlósurak pedig körben tánczoltak…

– Ez érdekes, – nevetett Dzsina grófnő – az európai udvari bálok nem ilyen mulatságosak. Engem még nem mutattak be, de Ojtózy Giza – az atyja nagykövet Rómában – sokat járt a Kvirinálban és elmondott nekem mindent. Az ember ott sorfalat áll és vár, vár, vár, – aztán jön a királyné és megszólítja, akkor az embernek vigyáznia kell, hogy ostobaságot ne mondjon, – aztán ismét vár, vár, – végre keveset tánczol, éjfélkor pedig hazaküldik aludni. Mulatság ez?

A czigány most keringőt játszott, a türelmetlen fiatal tisztek tánczolni kezdtek. Dzsina villogó szemmel vette le gömbölyű válláról a prémes belépőt.

– Tánczoljunk, – mondta, miközben kezét Attila karjára tette, aztán halkan dúdolta a keringő dallamát.

Attila később Etelhez lépett.

– Irokéz uram, – kérdezte a bárónő – gyűjtött-e már sok skalpot?

– Egész délután a békepipát szívtam. Bárónő nem tánczol?

– Mit keres a menyasszony a tánczolók között?

– Feltünően hangsulyozza ma a menyasszonyt…

– Ej, szemrehányás akar ez lenni a multra nézve?

– Nem, aggodalom a jövőre nézve.

– Pedig hálával tartozik nekem, hogy hangsúlyozom a menyasszonyt. Ha nem tenném, ha tánczolnék és vigadnék, akkor maga, mint illedelmes ember, kötelezve volna idejének egy részét nekem szentelni… Ily áldozatot elfogadnom tiltja a barátság.

– Ha így folytatja, bárónő, kérni fogom, hogy vonja meg tőlem a barátságát.

– Ezt mindkettőnk érdekében nem szeretném. De látom, Dzsina annyira nekihevült a táncznak, nem csorbítom a jogát, ha egy perczre igénybe veszem.

A bárónő Attila karján körülsétált a teremben.

– Nem kell féltékenynek lennie, – mondta később – ha Dzsinát annyi hévvel látja tánczolni. Ő klasszikus szenvedélylyel tánczol, mint maga Terpsychore, soha a tánczos, mindig a táncz kedvéért.

– Úgy látom, bárónő, – szólt Attila kedvetlenül, – el akar velem hitetni oly dolgot, a melyet maga sem hisz: hogy én Dzsina grófnő mellett, vagy bármely társaságban, jól érezhetem magamat, ha ön nincs ott.

– Pedig határozott kivánságom, hogy minden más társaságban épp oly jól érezze magát, mint az enyémben.

Etel ezt komoly, majdnem parancsoló hangon mondta.

– Ezt is barátságának köszönhetem?

– El akarok mindent távolítani, a mi nem tartozik szorosan a barátsághoz, hogy ezt annál tisztábban őrizzem meg.

– A baráttól megtagadja még amaz apró előnyöket is, a melyeket mindenki élvez, a ki jogosítva van önnek banális módon udvarolni?

– Nem akarom, hogy udvaroljon és nem akarom, hogy súlyt fektessen amaz apró kitüntetésekre, a melyekben udvarlóimat részesítenem kell. Azok az emberek közönyösek előttem, maga nem közönyös előttem, magát szeretem…

Attilát az utolsó szóra mintha villamos ütés járta volna át.

– Igen, – folytatta Etel a legnagyobb nyugalommal – szeretem, mint testvér a testvérét, vagy – ha szabad e hasonlatot használnom – mint anya a gyermekét. Meg van elégedve ezzel a vallomással?

A leány kissé elpirult és bájos mosolylyal tekintett rá. Attila önkéntelenül magához szorította a bárónő kezét. Időközben a hagyományos pálmazughoz értek. Etel letelepedett a kerevetre, Attila a támlányra könyökölt.

– Meg van velem elégedve? – kérdezte Etel újra s tiszta szemét a fiatalemberre szögezte, miközben fejét a keringő üteme szerint ringatta.

– És ha nem volnék megelégedve? Ha azt mondom: azzal, hogy fölemel, lealáz és leköti kezemet? Ha azt mondom: feledje el, hogy rokonvonásokat viselek, feledje el, hogy szeret – testvéri szeretettel, ha lemondok mindeme előnyökről, csak azért, hogy ama banális udvarlók sorába léphessek, a kiknek joguk van remélni és elérni azt, a mit elérhetnek?

Etel letelepedett a kerevetre, Attila a támlányra könyököli.

Etel kissé elpirult, majd összevonta szemöldökét, kevélyen tekintett végig a fiatalemberen.

– Ha elfelejteném, hogy barátom, akkor nem maradna az ön számára semmi, – éppen semmi…

Attila az ajkába harapott és komoran tekintett maga elé; most világosan vélte látni, hogy Etel sokat hangoztatott barátságának csak az a czélja, hogy őt ártalmatlanná tegye.

– Bocsásson meg, – mondta gunyoros alázatossággal, – a réteg, a melyből származom, mélyen fekszik, oda nem süt a nap, – nem szabad csodálkoznia, ha elvakultam, mikor először tekintettem a napba.

Azzal fölemelkedett helyéről. A bárónő kellemetlen meglepetéssel tekintett rá s aztán röviden intett neki, hogy maradjon.

– Úgy látom, kételkedik őszinteségemben és azt hiszi, hogy kaczér játékot űzök magával? Meg fogom győzni az ellenkezőről. Beszéljünk most már nyiltan. Én sem magától, sem mástól nem akarok hallani semmit, a mi szerelemre vonatkozik, mert ehhez nincs jogom, – szeretek!

– Korláthot szereti? – kérdezte Attila bizalmatlanul.

A bárónő elutasítólag intett.

– Vőlegényem nem tart igényt szerelemre. Hallgasson tovább! elmondok önnek egy dolgot, a melyet eddig senkinek sem mertem volna elmondani. Tizenhat éves voltam, százan mondták, hogy nem vagyok rút, tudtam, hogy gazdag vagyok; – gyermekészszel azt hittem, hogy ezzel megvásárolhatom a boldogságot. Kezdetben úgy látszott, hogy ő is szeret, később egész modora hirtelen megváltozott irántam. Mit mondjak még? Tizenhat éves szívem azt sugalta, hogy a hirtelen keletkezett jégburok alatt lángoló szív dobog…

Etel arczát sötét pír futotta el, majd fölemelte arczát és fájdalmas mosolylyal mondta:

– Túl kell esnem egy megszégyenítő vallomáson. Egyszer, ostoba gyermekszívem szavára hallgatva, tudtára adtam, hogy – igen, hogy szeretem…

– És? – kérdezte Attila izgatottan.

Etel a fogát mutatta.

– És? Elment és máig sem láttam, előbb azonban elég érthetően tudtomra adta, hogy nem lehetek az övé, hogy nem kellek neki.

– Az őrült! – kiáltotta Attila.

– Lássa, én nem haltam meg szégyenemben, de biztosítom, közel jártam hozzá. Az egész eset oly egyszerű, oly nevetséges – és éppen ez az, ami majd megőrjített.

– S ez az ifjukori ábránd, a melyet egy méltatlanra pazarolt, olyan hatással van önre most is?

– Nem ismerek ábrándot. Már akkor tudtam, hogy szerelmi bánatukban csak a költők fantáziájában halnak meg az emberek. A mint látja, nem is haltam meg, hanem eljegyeztem magamat az első becsületes emberrel, akit atyám hozott. Korláthban, tudom, hogy jellemes férjet kapok.

Etel kissé elhallgatott, aztán suttogó hangon folytatta: – Egy ismert angol közmondás azt tartja, hogy minden házban van egy rejtett csontváz. Én a szívembe rejtettem a vázamat; ha rágondolok, pirulás és irtózás fog el; ha valaki szívemhez közeledik, pirulás ér, irtózat fog el…

A bárónő lehajtotta fejét és elfojtott hangon tette hozzá: – Irtózom és mégis imádom, mint a szent ereklyét.

Most Attilához fordult és élesen tekintett rá.

– Maga az első, a kit beavattam titkomba, reménylem, nincs kedve megosztani szivét egy csontvázzal?

– És ki ő? – kérdezte a fiatalember önfeledten.

– Egy halott! – volt a rövid válasz.

Dzsina grófnő hozzájuk lépett.

– Visszaadom az udvarlódat, – szólt Etel – a táncz alatt kissé hajba kaptunk, de most ismét jó barátok vagyunk, – ugyebár Kun?

Attila megszorította a feléje nyujtott kezet.

– Én azt hiszem, hogy maga szerelmes Lovrich Etelbe? – konstatálta Dzsina grófnő, mikor ismét kettecskén voltak.

– De grófnő!

– A táncz alatt megfigyeltem, – olyan sajátságosan néztek egymásra!

– Hová gondol grófnő – egy menyasszony!

– Igaz!

Ez a döntő érv teljesen eloszlatta Dzsina gyanuját.

Világos reggel volt már, midőn a vendégek elhagyták a Csillagot.

Lovrichék hintaja nemsokára a hegység aljában robogott, végig a nyárfasoron, szembe a fölkelő nappal. A hegység felől hűs reggeli szellő kerekedett, az útszéli bokrokon harmatcsöppek csillogtak.

– Na, szükségünk volt erre? – kérdezte Iván báró, aztán nemsokára elszunnyadt. Attila és Etel szemközt ültek. A leány erőteljes természetén alig hagyott nyomot az álmatlanul töltött éj, csak szeme, a mely alatt piros folt mutatkozott, tekintett kissé bágyadtan, arczán szokatlanul lágy, meleg vonás mutatkozott. Kéjes borzongással dőlt az ülés sarkába, fejét oldalra hajtotta, nagy kalapja alól félig behunyt szemmel tekintett a fiatalemberre. Sokáig néztek szembe, Attila térde érintette a leány ruháját.

Attila nem volt boros, mégis a pezsgő, az ébren töltött éj, a zene, mely még egyre csengett fülében, a chypreillat, melyet érzett, mindez csodálatos hangulatba hozta. E hangulat hatása alatt egyszerre megszólalt, minden bevezetés nélkül azt mondva:

– Szeretnék a lelkedbe tekinteni, te illatos talány. Ki vagy te? Mi vagy te?

Etelt ez a megszólítás nem lepte meg, talán, mert az ő idegei sem voltak rendes állapotban; mosolyogva nyújtott kezet a fiatalembernek, halk hangon mondva:

– Barátod vagyok!

Attila fogva tartotta kezét, hosszú idő mulva újra megszólalt:

– Nem vagyok sem babonás, sem gyáva, csontvázaktól nem irtózom, ereklyéket tiszteletben tudok tartani…

– Gyermek vagy! – mondta Etel, gyöngén megszorítva ujjait.

– Itthon vagyunk már? – kérdezte Iván báró, állomittas hangon…

*

Zalkovszky és Ylang herczeg még tíz órakor délelőtt sem akartak megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy az éjnek vége legyen. Az ázsiai, a kinek a számtalan búcsupohár fejébe szállt, tálczákat rakatott a czimbalomra és pokoli lárma közepett húzatta a Rákóczi-indulót. Zalkovszky herczeg pedig némán könyökölt az üres palaczkokkal borított asztalra és komoran bámult szivarja füstjébe. Zalkovszky az adósságaira gondolt. Mint minden Zalkovszky, ő is zilált anyagi viszonyok közt élt. Több ízben már azt hitte, hogy el kell vesznie az apró adósságok posványában s mindannyiszor az utolsó pillanatban találkozott egy szerencsés véletlen, a mely partra segítette. Az a tudat, hogy ő kedvencze a sorsnak, elbizakodottá tette. Helyzete most olyan kedvezőtlen volt, mint még soha. Az ezredes tegnap bizalmasan tudtára adta, hogy följelentések érkeztek ellene és három napi időt engedett neki a dolog elsimítására. Az éjjel vad vígságba ölte gondját, a mely most újult erővel támadt neki. Bár a legkalandosabb tervek fordultak meg az agyában, végre is be kellett látnia, hogy helyzete kétségbeejtően reménytelen. – A zene most elnémult, a hirtelen beállott csend még növelte levertségét. A mióta tiszt volt és adósságokkal küzködött, mint ultima ratiót mindig szem előtt tartotta uz öngyilkosság eszméjét. Nem becsülte túlságosan az «élet édes megszokását». – ezt vakmerő lovaskalandjaival és párbajaival többször bebizonyította – de az a gondolat, hogy néhány türelmetlen zsidó kedvéért főbelőjje magát, idegessé tette…

Ylang herczeg most szembe ült vele és reggelit rendelt.

– Nem fekszem le, – mondta, – búcsulátogatásokat kell tennem, tizenegy órára ide rendeltem a kocsimat.

– Tanácslom, aludd ki magad, – szólt Zalkovszky.

– Nem érek rá. Ha kissé pezsgős vagyok is, az nem tesz semmit, már tettem ily állapotban látogatásokat. Ha belépek a szobába, leülök és nem beszélek semmit, – majd azt fogják hinni, hogy el vagyok érzékenyedve…

Ylang herczeg nevetett és feldöntötte teáját, a minek még jobban nevetett. Később az órájára nézett.

– Mit csináljunk tizenegyig? – kérdezte.

– Játszunk? – szólt Zalkovszky ásítva.

– Nem bánom, de valami ostoba játékot, gondolkozni most nem tudok.

Eleinte kis tétekbe játszottak, miután azonban egyikük sem tett pénzt az asztalra, egyszerűbb számítás kedvéért a vesztes fél mindig megkétszerezte a tétet. Zalkovszky szerencsében volt.

Tizenegy órakor a pinczér jelentette, hogy a herczeg kocsija előállt.

– Nyolczezer a különbözet? – kérdezte Ylang herczeg, miközben fölcsatolta kardját… «Szeretném látni, örökké így megy-e ez? Tizenhatezer vagy semmi –» Zalkovszky nyert, az ázsiai újra osztott. «Harminczkettő vagy semmi!» Lett harminczkettő. «Ez bolond dolog – hatvannégy vagy semmi.» Zalkovszky újra nyert. «Ez nem tarthat örökké», mondta Ylang s azzal újra osztott. Most már Zalkovszky is felállott.

A kártyák az asztalra estek, Ylang herczeg bosszusan rugott föl egy széket. «A különbözet százhuszonnyolcz, – holnap talán több szerencsém lesz.» Azzal távozott.

Zalkovszky aludni ment. Vagy egy órahosszat feküdt nyitott szemmel ágyában, aztán az éjjeli szekrény márványlapjára irta: 128,000 forint.

Ylang herczeg csak másnap délután jött vissza látogatásaiból. A Csillag különszobájában Zalkovszkyt találta.

– Pompás, – mondta az ázsiai, – folytathatjuk a játszmát.

Zalkovszky fejét rázta. – Nem játszom.

– De hiszen én százhúszezer forinttal hátralékban vagyok?

– Százhuszonnyolczezerrel, de nekem nincs kedvem játszani.

Ylang herczeg elsápadt, – gazdag volt ugyan, de ezt az összeget mégis sokalta.

Bajtársak közt néha megesik, ha unalmukban nekiülnek kártyázni és szóra játszanak, hogy óriási különbözetek támadnak, – ezt nem szokás behajtani, hanem revánzszsal egyenlítik ki. Ha az ember húszszor egymásután megkettőzteti a tétet, végre is nyernie kell. A vesztes féltől függ, hogy a tisztesség kedvéért akkor hagyjon föl a játékkal, ha mérsékelt összeggel van még bátralékban.

– Sajátságosnak találom, hogy nem akarsz revánzsot adni, – jegyezte meg Ylang élesen.

Zalkovszky fölkelt és csipőjére tette kezét.

– Sajátságosabbnak találom, hogy újabb játékra szólítasz föl, mielőtt még adósságodat megfizetted volna. A huszonnégy óra régóta elmult…

Ylangban fölébredt az ázsiai deszpota-vér.

– Ki fogom egyenlíteni a csekélységet, – mert nekem csekélység, – mihelyt megjön a postán. Addig légy kegyes várni.

Másnap délben Ylang herczeg, két tiszttársa kiséretében, megjelent Zalkovszky lakásán és szó nélkül leolvasott az asztalra százhuszonnyolcz ezerforintos bankjegyet. Az ázsiai még aznap elbúcsuzott az ezredtől és elutazott Londonba. Rövid idő mulva a lapok jelentették, hogy hadseregünknek ez az exotikus vendége visszatért ázsiai hazájába.

A kártyajátszma története nemsokára nyilvánosságra jutott és különböző itéleteket provokált.

– Nagyon helyes, – mondta Vass hadapród, – Ylangnak ez az érvágás nem árt. Hazamegy, lenyakaztat egy tuczat mandarint, elkobozza vagyonukat és ismét ott van, a hol volt…

Korláth százados másként fogta föl a dolgot. Miután Ylang herczeget a vasútra kisérte, egyenesen Zalkovszky lakására hajtatott.

– Tudtodra adom, hogy a tisztikarnál becsületbírósági eljárást fogok ellened indítványozni, döntse el az, hogy bajtárshoz illő dolog-e részegeket fosztogatni…

Két nap mulva a Kevevidéki Hirlap röviden vett tudomást a K–th gr. százados és Z–y hg. főhadnagy közt lefolyt kardpárbajról, a melyben az előbbi karján súlyosan, az utóbbi vállán könnyen megsebesült. A Hirlap azzal nyugtatta meg olvasóit, hogy mindkét «közkedveltségnek örvendő» tiszt immár gyógyulófélben van…

XIII.

Attila végre rászánta magát, hogy meglátogassa Pogányékat. A multkori találkozás a versenytéren eszébe juttatta, mily illetlenül hanyagolta el a pogányváriakat és most sietett, hogy hibáját lehetőleg jóvátegye.

A nyaralóban szívesen fogadták, senki egy szóval sem kérdezte hosszú távollétének okát. Az útközben összeállított védőbeszéd teljesen kárba veszett.

Kálváryt is ott találta; Jolán láthatólag szivesen csevegett a jegyzővel és egyre hozzá intézte a szót. A beszélgetés a lövészkertben tartott mulatság körül folyt, a melyben Jolán is részt vett és – Kálváry állítása szerint – kék ruhájában olyan volt, mint egy kis grófnő. Jolánnak minden szava elárulta, mily pompásan mulatott a bálon.

Attila titokban bevallotta magának, hogy rossz emberismerő. Ő Jolán részéről viharos szemrehányást, vagy legjobb esetben is duzzogást várt, de azt még álmában sem merte hinni, hogy a leány, a ki őt oly lángolóan látszott szeretni, most kedvet érezzen tánczmulatságokba járni. E felületesség kínosan érintette, szerette volna, ha Jolánban több érzésre talál… Midőn most újra a bájosan félszeg gyermekleány közelében volt, újra hallotta, a mint fontoskodó arczczal kedves semmiséget fecsegett, egyszerre kezdte érezni, hogy Jolán nem közönyös előtte. Ha elhanyagolta is, jól esett neki a tudat, hogy korlátlan uralma alatt áll, a melyet bármikor érvényesíthet ismét. Hogy most kisiklani érezte kezéből ez uralom gyeplőit, fölébredt benne a sértett hiuság, a melyet féltékenységnek tartott. Kálváry most már határozottan udvarolt a leánynak; ennek a jelentéktelen embernek a bátorsága is bosszantotta.

A jegyző végre eltávozott. Attila egyedül maradt Jolánnal a gesztenyefa alatt.

Jolán kitörő lelkesedéssel kezdett Etelről beszélni; – hogy a bárónő őt fölkereste a versenytéren és fél Keve szemeláttára karonfogta, ezt ő élete legfontosabb eseményei közé sorozta… Egyszerre elhallgatott és barátjára tekintett:

– Mi bajod, Tila? te nem vagy ma olyan, mint máskor.

– Semmi, beszélj csak tovább, – mit csinál a vércséd?

– Óh, képzeld, a hűtlen elhagyott. Eleinte csak a háztetőre röpült, onnan egy darab hússal még vissza tudtam csalni, egyszer aztán fölrepült a magasba és azóta nem jött meg.

Jolán ismét elhallgatott és figyelmesen tekintett barátjára, a ki komor arczczal bámult maga elé. A leányt aggódás fogta el. A keserüség és elégedetlenség, a mely Attila szívét e perczben eltöltötte, lassankint megérintette őt is. Mély levertséget érzett, a melyről nem tudott magának számot adni.

– Ne menjünk fel a mamához? – kérdezte félénken s miután nem nyert feleletet, bátran elhatározta, hogy a felleget, mely kettőjük közé ereszkedett, el fogja űzni. – Ej, Tila, ne légy olyan szomorú! – kiáltotta vigan s azzal régi szokása szerint, végighúzta tenyerét a fiatalember arczán.

Attilának erre az érintésre fejébe szökött a vér, – eltaszította magától a kezet. Mikor aztán a megrémült leányra tekintett, a ki közel állt a síráshoz, hevesen ölébe vonta és kipirult arczát szenvedélyes csókkal halmozta el.

Jolán rémülten, megindultan, a legnagyobb zavarban, zokogva és mégis boldogan simult hozzá… Aztán nedves szemmel tekintett föl.

– A bárónő oly szép, oly nemes, – én meg ostoba leány vagyok, – azt hittem, nem kellek már, de még mindig szeretlek…

Attila remegő kézzel simogatta a leány haját.

– Nem tudok nélküled élni, nem tudok… – szólt Jolán szenvedélyes fájdalommal, s mikor aztán Attila újra megcsókolta, megnyugodott és behunyta a szemét.

Attila e perczben úgy érezte, hogy ezt az édes gyermeket nem szabad többé kiengedni karjából. Ily határtalan szerelmet, ily bizalomteljes odaadást nem fog sehol másutt találni. Ez a te boldogságod, ez a te világod, melyet két karoddal átölelsz – sugta neki egy benső hang, – minden, a mi ezenkívül esik, hiú czafrang.

Jolán zavartan és borzas hajjal ragadta ki magát karjából, a mint a bokrok mögött Béni tipegő léptei közeledtek.

Attila megigérte Etelnek, hogy öt órakor ismét a kastélyban lesz. Mikor most elhagyta a nyaralót, hat óra is elmult már. A kastélyban vendégeket talált: Etel Dzsina grófnővel és Vass hadapróddal croquettezett a ház előtti nagy gyepköröndön. A kis grófné lángvörös, merészszabású öltözékében fölötte csinos volt; ha kissé megemelte szoknyája szegélyét és feketeharisnyás, laktopános piczi lábát a labdára helyezte, művész tökélylyel kezelte a hosszunyelű kalapácsot.

– Öt óra van most? – kérdezte Etel a belépőtől.

– Tudom már, – szólt Dzsina grófnő duzzogva, – hegyi tündérek után futkos, míg mi itt elepedünk utána.

Attila esküdözött, hogy Etel nem mondta, hogy vendégeket vár.

– Mert féltékeny rám, – felelt Dzsina, barátnőjét átölelve.

Etel meglegyintette az arczát.

Alkonyatkor Szentmárayék eltávoztak, hintójuk mellett a hadapród lovagolt. Attila még éjfélkor is nyugtalan léptekkel járt fel s alá szobájában. Gondolataiban önkénytelen is párhuzamot vont Etel és Jolán között. Amaz büszke szépségében, nagyvilági modorával, a gyermekkora óta megszokott fényűzés kellemes keretével, minden ízében a herczegnő leánya, a ki szoros barátságának ellenére is bizonyos ingerlő tartózkodást tanusít, – a másik nyugtalan, elhamarkodott, jelentéktelen gyermekleány, a kinek csak egy szikrára van szüksége, hogy lángra lobbanjon és karjába repüljön annak, a kit szeret. Elégedetlen kezdett lenni magával, Jolánnal szemben tanusított magaviselete miatt. Hiusága ki volt elégítve, a leány egy intésére ismét a karjába futott; most úgy találta, hogy hatalmával kegyetlen módon visszaélt, midőn újra felizgatta Jolán képzeletét. Mi czélja lehetett e gyermekes szerelmeskedésnek? A házasság, a szerelemnek ez a nyárspolgárias logikája, nem volt ínyére. Forró vágyai, nagyratörő álmai, tehetségének és erejének büszke tudata, rosszul illettek volna egy szerény, polgári háztartás keretébe. Azok a merész tervek, a melyek agyában talán még határozott alakot sem öltöttek, sóvár vágygyal vonzották a fényes magasba, ama társadalmi osztály felé, a melyet azelőtt oly szenvedélylyel gyűlölt, mint az éhező gyűlöli a dőzsölőt. A kisvárosi polgári élet sivár terén ama metszett szárnyú gólya szerepét játszotta volna, a mely kétségbeesetten botorkál a puszta udvaron és epedve tekint föl a kék magasba, a hol boldogabb társai fürödnek a napfényben… Érezte, hogy nem született nyárspolgárnak!

Tünődéséből hirtelen zongorahangok zavarták fel, a melyek a nyitott ablakon szürődtek be. A zongorázó csak Etel bárónő lehetett. Attila kilépett szobájából s a kertbe sietett; miután megkerülte a kastélyt s az épület homlokzata elé jutott, meglepetve állt meg.

A zongoraszoba ablaka ki volt nyitva, keretében Etel alakja látszott. Erőteljes, üde termetének körvonalai élesen szöktek elő a háttérből, arczára a zongorán álló lámpák fénye világított. A leány pongyolát viselt, karja mezítelen volt. Chopin szerzeményeinek egyikét játszotta; csodálatos, bűvös zene, a mely könnyen pengő ütemeiben is megmérhetetlen szenvedélyt sejtet. A borongó, mélabús akkordokban mintha egy egész nemzet fájdalma keseregne, néha fékét vesztve, szenvedélyes panaszszal zokog fel, hogy aztán ismét szelid bánatba ringassa önmagát. Néha fölcsillan a lengyel könnyelműség és zsongó, könnyű lejtemben utánozza saját fájdalmának hangjait.

A Bösendorfer hanghullámai szétrebbentek a langyos éjben, mint zengő csalogányok. Etel technikája nem volt kifogástalan, de oly megkapó szenvedélylyel játszott, annyi eredeti érzést öntött zenéjébe, mintha a hangok közvetlenül túlpezsgő szívéből fakadnának. Látszott rajta, hogy a saját zenéjében kéjeleg, mint a fülemile. Ajka szorosan le volt zárva, szemét félig behunyta, fejét hátraszegte…

Attila sokáig nézte az elbűvölő képet és egyszerre gyökeret vert benne a meggyőződés, hogy ily hangokat csak a szenvedélyes szerelem találhat. A játék most egy halk akkordban elnémult, a mely fájdalmas, elégedetlen rezgésben tartotta Attila idegeit. Etel az ablakhoz lépett s hosszasan tekintett az éjbe.

Nem láthatta az árnyékban állót, Attila mégis úgy érezte, mintha szeme delejes hatalommal irányulna feléje. E pillanatban emésztő, érzékies vágy szállotta meg: bírnia kell e büszke nőt, ha az üdvösségébe kerül is!

XIV.

Etel bárónő elvesztette régi, öntudatos nyugalmát. Kristálytiszta, józan lelkére ködfátyol borult, a mely mögött titokzatos erők forrongtak. A káoszból végre egy erős áram tört elő: a vágy a boldogság után. És ez az ösztön, a mely ellen egész erejével védekezett, ama férfi felé sodorta, a ki kiméletlen merészséggel terjesztette feléje karját. Azért hívta közelébe ezt az embert, hogy legyőzze vele a sírjából föltámadó kisértetet s most a halott kezet nyujtott az élőnek, a mult szövetkezett a jelennel, hogy őt letérítse arról az útról, a melyet követnie kellett.

Most is, midőn az erkélyen kifeszített japáni ernyő alatt ült, ott könyökölt a kisértő mögötte. A nyitott szobában atyja sétált, lenn a kertben munkások dolgoztak, a napfény józanul sütött és Etel mégis kétkedett, hogy ember vagy kisértet-e az, a ki füléhez hajolva, közönyös arczczal, de villogó szemekkel suttogja:

– Azt mondja, nem boldog? Meg kell mondanom az igazat. Nem boldog, mert túlságosan fél a boldogtalanságtól. Nem szeret, mert nem akar csalatkozni. Érzéketlen és ezért beleélte magát egy gyermekes ábrándba, melyhez makacsul ragaszkodik, hogy megóvja magát minden kényelmetlen szenvedélytől. Lemondott a boldogság édenéről, hogy elkerülje a boldogtalanság vadonját. A közöny arany középútját választotta és az észszerű házasság kényelmes országútján akar az életen át kocsizni. Ha van bátorsága boldognak lenni, mondjon le a józanságról és okosságról, vesse magát behunyt szemmel ama férfi kebelére, a ki azt mondja önnek: boldogíts és boldogítani foglak…

Etel nem tekintett föl, hanem épp oly halkan mondta:

– Miért mondja nekem mindezt? Menyasszony vagyok!

– Tudom és saját szavaiból tudom, hogy ez az eljegyzés nem egyéb frázisnál: Nem szereti vőlegényét, vőlegénye pedig nem is tud szeretni. Ezt az eljegyzést ketten komoly oknak tartják arra, hogy egy hosszú, sivár élet tartamára egymáshoz lánczolják magukat? Ha ezt teszi, akkor nincs joga boldogságért esedezni az éghez…

A bárónő szó nélkül fölemelkedett helyéről s a szoba ajtajába lépett, a hol atyja járt föl s alá.

Másnap reggel Korláth százados jött a kastélyba, karja még föl volt kötve. Menyasszonya hívta meg, hogy szabadságidejét töltse közelében.

Attila most már tudta, hogy Etel fél, – de kitől fél? Tőle vagy önmagától? A bárónő szokatlanul szeretetreméltó volt vőlegénye iránt, százféle apró előzékenységgel környezte a sebesültet. Délután órákon át sétáltak a kertben; Attila láthatta őket ablakredőnyein át a magas fák alatt; az üde női alak csodálatos ellentét volt a komor férfi szikár alakjával.

A véletlen úgy akarta, hogy Korláthot néhány nap mulva a hadtestparancsnok egy sürgönye *várra szólította. Félórával később a százados Kevére hajtott, Etel az erkélyen ült és hosszan tekintett az országúton robogó hintó után.

Délután egyedül sétált a kert árnyas fasoraiban. A szökőkútnál Kun Attilára bukkant, a ki egy füzet olvasásába volt elmélyedve. Etel megérintette legyezőjével a vállát s nyájas hangon mondta:

– Remélem, nagy utat tett a halhatatlanság felé az utolsó öt nap alatt, – sokat dolgozott?

– Egy sort sem írtam.

– Miért zárkózott akkor el oly légmentesen?

– Őszinte leszek: nem akarok bűntársa lenni eljegyzése hazugságának.

Etel szomoruan csüggesztette le fejét.

– Még mindig ez a keserű hang, – most már magam sem hiszem, hogy barátok maradhassunk.

– Én sem hiszem, de nem is akarom, – szólt Attila növekedő indulattal. – Barátságunk nem volt egyéb, mint fegyver az ön kezében, hogy engem ártalmatlanná tegyen. Barátságba burkolta közönyét, hogy engem is közönyre kényszerítsen. Megelégeltem e fagyos barátságot. Láthatja, őszinte vagyok, nyilt kártyával játszom. Fölmondom önnek a barátságot, legyünk ezentúl ellenségek. Megengedem önnek, hogy teljes szívéből gyűlöljön, viszont engedje meg nekem, hogy lángolóan szeressem. Menjen teljesedésbe sorsom, lássuk, mi erősebb: a barátság-e, vagy a gyűlölet…

Etel szó nélkül indulni készült. Attila, a kit a bárónő külső nyugalma bántott, indulatosan szólt: – Biztosnak érzi magát? Figyelmeztetem, ne építsen előitéletemre. Nem leszek válogatós fegyvereimben. Bírni akarom önt és bírásáért nem rettenek vissza semmitől…

Etel megállt és kijátszotta utolsó kártyáját, a melyet hetek óta tartogatott.

– A vendégjog megsértésétől sem?

Ez elég érthető volt. – Attila meghajtotta magát.

– Attól nem kell tartania, bárónő. Holnap indulok.

– Ez lojális eljárás! – mondta a bárónő, fejét kissé meghajtva, s azzal nyugodt léptekkel ment a kastély felé.

Hová fog ez vezetni? kérdezte Attila magában. Nem ragadtatta-e magát túlmesszire szenvedélye által? A büszke nyiltság, a melylyel Etelnek elárulta szerelmét, jól megfontolt tervéhez tartozott ugyan, de a lehetőséget, hogy a kastélyt el kell hagynia, nem vonta be számításai körébe. Most nem tudta, hogyan fogja majd kevély igéretét beváltani, – de érezte, hogy a megkezdett úton kell haladnia, ha valaha czélt akar érni…

XV.

Attila kellemetlen meglepetésére, másnap délben Zalkovszky herczeg hajtatott az udvarba. Különben sem rokonszenvezett Zalkovszkyval, de ma e váratlan látogatás halomra döntötte mindama reményeket, a melyeket ittlétének utolsó napjához fűzött. Etel tüntető barátsággal fogadta a herczeget.

– Tulajdonképpen búcsuzni jöttem, – mondta Zalkovszky. – Lemondtam a tényleges szolgálatról és a tartalékba vonulok. Köztem és a tisztikar egyrésze közt nézeteltérés merült fel, a mely végleg elkedvetlenített a szolgálattól. Mióta a polgári elemek tért nyertek a lovasságban, nálunk is divatba jött az a szentimentális kultusz, a melyet a bajtársiassággal űznek. Nekem pedig nincs kedvem más magatartást tanusítani bárki iránt is, mint a minővel minden gentlemannek tartozom…

Iván báró meg volt győződve, hogy a főhadnagyot adósságai üldözték el az ezredtől és óvatosságból czélzásokat kezdett tenni az idei termés kedvezőtlen kilátásaira.

A kastélybeliek nyáron a nap egy részét a szabadban töltötték, Etel bárónő tehát délután vendégével a kertben sétált. Drill követte őket.

– Nem sajnálja itt hagyni az ezredet? – kérdezte a leány, csak hogy mondjon valamit.

– Ha valamit sajnálok itt hagyni, az csakis maga.

Etel kissé meghajtotta fejét, de nyugtalan oldalpillantást vetett a főhadnagyra, a ki keserűen folytatta: – Tudja kinek köszönhetem, hogy kardomat szögre kell akasztanom? Vőlegényének, Korláthnak. Ő uszította rám az ezred nyárspolgárias elemeit. Ennek a becsületes embernek a barátságát már drágán fizettem meg, először magát rabolta el tőlem…

– Álmában beszél! – szólt Etel bosszusan.

– Etel, maga tudja, hogy szeretem…

– Kérem, hagyjuk ezt. Öt évi ismeretségünk alatt már annyi alakban vallotta be szerelmét, – a melyben maga épp oly kevéssé hisz, mint én, – hogy újat most nem mondhatna.

– Ej, ha szerelmem mögött milliók állanának!

– Zalkovszky, úgy találom, hogy izléstelen kezd lenni: – kissé visszaél távoli rokonságunkkal.

– Izléstelennek találná, ha mindezt más távoli rokona mondaná, – például az afrikai?

Etel elpirult, aztán kevélyen tekintett a herczegre:

– Honnan veszi a bátorságot, hogy velem ily hangon beszéljen?

A herczeg villogó szemmel nézte a szép leányt. Nem ok nélkül beszélt ily merész hangon. Korláthtal való viszályát a lefolyt párbaj kétes eredményével nem tekintette még elintézettnek; brutális bátorsága ösztökélte, hogy a nevén ejtett csorbát véresen torolja meg. Etel által akarja kényszeríteni a századost, hogy újra szembeszálljon vele. Mielőtt elhagyná a vidéket, csattanósan akart megválni ellenségeitől, – régi gyöngéje a szép leány iránt, mellőztetése miatt való bosszúsága, arra birták, hogy ezt egy vakmerő szerelmi vallomással iparkodjék elérni. Ha Etel igénybe veszi vőlegénye védelmét (és valószinű, hogy ezt tenni is fogja), akkor elérte czélját, – ha nem veszi igénybe, annál jobb! – A bárónő most hátat fordított neki és Drillel megindult a kastély felé. Zalkovszky gyors elhatározással kezén fogta.

– Etel – én imádom…

– Erőszak? Arczátlan! – Hiába iparkodott kezét a herczeg ujjai közül kiszabadítani.

– Ily ingerlő ajk sérteni is tud? – szólt Zalkovszky mosolyogva s azzal közelebb vonta a leányt.

– Zalkovszky, – ismeri Korláthot!

– Éppen azért…

Zalkovszky ajkai megérintették a leány ajkát.

– Attila! – kiáltotta a bárónő rémülten.

– Tehát ő? ha ő, miért nem én is?

Zalkovszky karjába zárta a leányt és forró csókzáporral árasztotta el arczát. Etel lángvörös arczczal, a legnagyobb undorral védekezett.

– Drill – segits! – sikoltotta…

A herczeg e perczben vad morgást hallott, vállán tüzes fájdalmat érzett; midőn meglepetten fordult meg, egy hatalmas lökésre egyensúlyát vesztve, leszédült a gyepre. A bárónő óriás doggja villogó szemekkel, bőszült morgással állott mellén, éles fogai a herczeg torkát érintették. Zalkovszky fegyvertelen volt. Sápadtan, hörögve feküdt a földön, egész lényét az irtóztató meggyaláztatás érzete remegtette meg.

Etel lángvörös arczczal, a legnagyobb undorral védekezett.

– Átkozott fenevad!

Mozdulni nem mert, tudta, hogy a felbőszült állat, a melynek forró leheletét nyakán érezte, szétmarczangolná.

Etel már rég eltünt a kastély felé. Drill egyideig hiába várt további parancsot, aztán szikrázó szemmel és agyarkodva vonult a harasztba.

A herczeg halottsápadtan sietett a gazdasági udvarba, a hol kocsiját tartotta. Zubonya szét volt tépve, válla vérzett. Mikor kendője után nyult, hogy hideg verejtéktől gyöngyöző homlokát megtörölje, ujjai forgópisztolya hideg csövét érintették. – Oh, én bolond! – mondta dühösen, homlokára csapva.

Kocsija néhány percz mulva kirobogott az országútra, a lovakat a groom hajtotta, a herczeg a forróság ellenére is, vállára vonta a köpenyét.

A kert alatt Drill fogadta a kocsit, szokása szerint víg csaholással. Zalkovszky megállította a kocsit és éles füttyöt hallatott. A kutya megállt s fülét hegyezte, – a következő pillanatban gyors egymásutánban két lövés dörrent. Az elsőre Drill egyik lába után kapott, a másodikra gyenge vakkanással a gyepre hempergett. A groom a lovak közé csapott…

Estefelé a kertész föllármázta a kastélyt, a bárónő doggja véresen és fájdalmasan nyihogva kuporodott a park egy félreeső zugában.

Etel maga is lement, hívására elővánszorgott az eb, egyik lába szét volt zuzva, mellén véres seb volt, melyet nyaldosott.

– Hívják elő Kun urat, az ért a sebekhez.

Az elősiető Attila a gyepen térdelve találta Etelt, ölében az állat hatalmas feje nyugodott, csipkekendőjével a vérzést iparkodott elállítani.

Attila megvizsgálta a kutyát, a cselédség elálló lélegzettel csoportosult köréje.

– Drillt meggyilkolták, – egyik golyó a tüdejében maradt, – a szegény Drill meg fog halni.

– Szegény, hős védőm, – mondta Etel megindult hangon. A haldokló eb fájdalmasan nyöszörgött; midőn úrnője simogató kezét érezte, megcsóválta farkát.

A kevei állatorvos már későn jött, – Drill elköltözött e világból, a hol oly rosszul jutalmazzák a hűséget. A cselédség eltemette a kertben. Etel kis groomja, a ki a kutya gondozásával volt megbízva, keservesen zokogott, mintha árván maradna a világon.

A kastély másnap is halottas házhoz hasonlított, a cselédség szomorú arczczal járt-kelt. Attila tíz órakor bejelentette magát a bárónőnél.

Etel szobájában fogadta. Az előbb tért csak vissza lovaglásából és már át is öltözködött. Jókedvünek látszott és éppen hosszú keztyűjét húzta fel.

– Mi jót hoz, Kun?

– Búcsuzni jöttem, bárónő, – engedje meg, hogy őszinte köszönetet mondjak szives vendéglátásáért.

A bárónő helyet kinált neki és maga is szembe ült vele; keztyűjével babrált, aztán hosszan tekintett szemébe, miközben ajkán könnyű mosoly czikázott át.

– Hová szándékozik innen menni?

– Egyelőre a fővárosba, a telet ott akarom tölteni.

– Ez szerencsés gondolat, – mondta Etel; – a farsangon találkozni fogunk odafenn, Szentmárayék is Budapesten fogják tölteni a telet. Az idei farsang szépnek igerkezik, mondják, az udvar is a fővárosba jön…

Etel mindezt nyugodtan, csevegve mondta. Attila szivére lassankint keserűség nehezedett, éles tekintettel nézett a bárónőre – midőn végtelen meglepetésére, szemében egy könyet látott csillogni. E köny váratlan hatással volt rá.

– Etel, – kérdezte megindultan, – kinek szól a köny szemében?

A leány mosolyogva babrált keztyűjén és vállat vont. – A fele Drillnek, – a fele meg magának…

Szemeik találkoztak. A fiatalember felállt helyéről és kezét vakmerően a bárónő vállára téve, lehajolt és felcsókolta a könyet. A bárónő mozdulatlan maradt, csak a keze remegett. Attila térdre vetette magát.

– Itt marad? – kérdezte Etel halkan.

A kérdezett nem felelt. A leány most lehajolt és ajkával könnyedén megérintette homlokát, aztán újra kérdezte:

– Itt marad?

– Itt! – válaszolt Attila tompa hangon.

Mindketten hallgattak, a bárónő hüvös keze végigsimított a fiatalember forró homlokán.

– És mi lesz most? – kérdezte végre Etel.

– Tegyen velem, a mit akar.

– Azt én mondom magának.

Attila lassan emelte föl szemét, aztán hevesen karjába vonta a leányt és szenvedélyes csókjaival halmozta el arczát. Etel nem védekezett, de arczát sötét pír futotta el, rémülten tekintett rá, majd fölkelt s az ablakhoz lépett, hol zavartan rendezte fürteit.

A fiatalember homályosuló szemmel nézte, melle lihegett, valami ismeretlen, félelmes nyomást érzett mellén – talán boldogságának terhe volt? A bárónő most ismét közeledett hozzá s a kerevet támlányára könyökölve, fájdalmasan tekintett szemébe.

– Ennek nem lett volna szabad megtörténnie – de legyen, a mint kívánja!

E pillanatban halk sarkantyúpengés és biczegő léptek nesze hallatszott az előszobából. Az ajtó kinyilt s belépett Etel vőlegénye.

XVI.

Attila elérte azt, a mi után vágyódott.

A mi még rövid idő előtt legmerészebb álmainak a tárgya volt, azt a sors ama pillanatban dobta ölébe, midőn reménytelen lemondással volt eltelve. A szép, a kevély Etel, a «herczegnő» leánya, az övé akart lenni.

Nem tudta diadalát tiszta szívvel élvezni. A váratlan szerencse szinte nyomasztólag hatott rá és el fojtotta benne az öröm érzetét. Maga is csodálkozott ezen állapotán. Az ujongó örömmámor helyett fájdalmas reflexiók töltötték el.

Végre sikerült magát kiragadnia álmadozásaiból s lassankint erőt vett rajta az a kellemes büszkeség, a mely a szerencse kedveltjeit szokta eltölteni, a kik érzik, hogy a kivételes lények sorába tartoznak.

Korláth jelenléte miatt Attila nem beszélhetett Etellel bizalmasan. Délután, mikor az egész társaság a kertben sétált, Etel közeledett hozzá s halnak mondta:

– Még ma találkoznunk kell, – fontos közlenivalóm van.

– Talán este a kertben, mint akkor?

A bárónő hevesen rázta fejét.

– Nem! jőjjön tizenegy órakor az ablakom alá…

Tizenegy órakor éjjel Attilának sikerült észrevétlenül lejutni a kertbe. Etel emeleti szobaablaka nem volt kivilágítva, de úgy tetszett, mintha a vasrács mögött világos alak könyökölne.

Egy ősrégi platánfa embervastagságú ága közvetlenül az ablak alatt hajolt le, lombozatát a potrohos rácsba fonva. Attila gyorsan elhatározta magát. Egy szökéssel elérhette ujjaival az ágat, egy lendülettel felvonta magát a lombozatba, – mikor felállt, elérte az ablakrácsozatot és keze találkozott Etel kezével. A bárónő simogatta kezét és suttogva mondta:

– Tudtam, hogy talál majd módot közelembe jutni, ámbár a fára nem gondoltam. Hallgasson rám. Győzött, – kezébe teszem a sorsomat, – behunyt szemmel követem. Gondolkozzék most már helyettem is, mert én nem tudok többé gondolkozni. Nem tudja, mennyit küzködtem, de most már vége; azt hiszem, ez volt a legjobb, a mit tehettem. Néha nagyon boldogtalannak éreztem magamat. Mit akartam mondani? Igen, Korláth! Ez a becsületes, jó Korláth még menyasszonyának tekint, – ma jövőnkről beszélt, a mit azelőtt sohasem tett. Ez a hazugság égeti arczomat. Meg akartam neki vallani mindent, de nem volt hozzá erőm – zsibbadás fogott el, a szó torkomon akadt…

– Szegény gyermekem! – szólt Attila.

– Kérem, Attila, tegye meg maga. Mondjon el neki mindent.

– Már gondoltam erre, de nem tudom, minő formában tegyem.

– Beszéljen vele nyiltan és becsületesen; én ismerem Korláthot, ezzel el lehet nála érni mindent. Rendezze úgy, hogy holnap már ne legyek menyasszonya…

– Egy dolog nyugtalanít, – szólt Attila, – nem tartom még elérkezettnek az időt arra, hogy atyád megtudjon valamit…

– Mondja meg Korláthnak, hogy ne szóljon apámnak, mondja meg neki, hogy én kéretem erre, akkor meg fogja tenni…

Tovább beszéltek. Attila élvezetet talált abban, hogy tegezze a leányt, Etel ezt szívesen hallotta, de nem viszonozta.

Egyszerre megcsörrent a szomszédos ablak. Attila egy sötét árnyat látott eltünni.

– Ránk lestek! – mondta indulatosan.

Attila álmatlanul töltötte az éj nagyobb részét; mikor végre nyugtalan álomba merült, az ablakfüggönyök mögött már sápadt fény derengett, a fecskék vigan csiripeltek az eresz alatt.

Forró délelőtt volt, mikor égő szemmel fölébredt. Még nem fejezte be öltözködését és már Korláth lépett be.

– Az egész házban nincs egy pohár cognac, – panaszkodott a százados.

Attila most már tudta, hogy nem ő leste meg tegnapi találkáját. Korláth az ablak alatt álló alacsony kerevetre dőlt, míg Attila nyakravalójával babrált.

– Te, Korláth, – mondta egyszerre, – tudom, hogy becsületes ember vagy.

– Hál’ istennek, tudja az egész hadsereg, – felelt a százados jókedvüen.

– Ez teszi kötelességemmé, hogy fölvilágosítsalak egy kinos ügyben…

A százados, a ki az ezred eleven párbajkodexe volt, meg volt győződve, hogy valami bonyolult becsületügyet fognak előtte föltálalni.

– Te rólad van szó, – folytatta Attila, – te rólad és Etelről. Etel nem lehet a nőd…

A jég meg volt törve, most már habozás nélkül beszélt. Elmondott mindent, a mint az éjjel összeállította magának. Hogyan vert gyökeret mindkettőjükben az egymás iránt való szerelem, mint küzdöttek sokáig e szenvedély ellen, hogyan sodorta őket egymás karjaiba az ellenállhatatlan delej… Beszédközben izgatottan járt fel s alá a szobában, zsebre tett kézzel.

A százados mereven és némán ült a helyén, egy szóval, egy mozdulattal sem szakította félbe elbeszélését. Háttal ült az ablaknak, arczát nem lehetett látni, de csontos keze, a mely az asztalon nyugodott, lassankint remegni kezdett. Attila rég befejezte szavait s megállt a százados előtt.

– Minden jól van, nagyon jól van, – szólt végre Korláth rekedt hangon. – Ha Etel nem akar, csak szólnia kell, – én megyek tovább…

Most fölállott s meggyujtotta kialudt szivarját az égő viaszgyertyán. Most látszott csak, hogy arcza halottsápadt volt.

– Mindezt, – mondotta Attila, – mindezt így csak neked mondhattam el, mert ismerlek és tudom, mivel tartozom neked.

– Én is jobb szeretem, ha becsületesen végeznek velem. Mond meg Etelnek, hogy szabad – legyen boldog.

A százados a szivart, a mely ezúttal már égett, ismételten a gyertya fölé tartotta. Attila nyugtalanul figyelt rá, az irtóztató fölindulás, a mely Korláthon látszott, fölötte meglepte. Álmodni se merte volna, hogy e száraz ember szerethesse Etelt.

– Mit szándékozol most tenni? – kérdezte, midőn Korláth sapkája után nyult.

– A mit tennem kell! Ivánnal beszélek.

– Ezt nem szabad tenned. Még nincs itt az ideje, hogy Iván megtudja a történteket, azért ne is mond meg neki az eljegyzés fölbomlásának valódi okát. Etel kéri ezt tőled, mint baráti szolgálatot.

– Etel? – A százados gondolkozott. – Jól van, az ő kedvéért megtanulok hazudni is.

– Okvetlenül szükséges, hogy most beverjük egymás fejét? – kérdezte Attila.

A százados a fejét rázta és kezet nyujtott neki. A keze jéghideg volt.

Aztán biczegő léptekkel távozott.

XVII.

Iván báró magához kérette öcscsét.

Attila érezte, hogy életének egy nagyhorderejű mozzanata előtt áll; bármennyire ideges természetü volt különben, e perczben nem volt izgatott; mint viharos multjának minden kritikus helyzetében, most is bizonyos álomszerű fásultság vett rajta erőt, a melyet könnyen lehetett hidegvérszámba venni.

Iván báró szobájának ablakai sűrűn be voltak függönyözve, úgy, hogy Attila első pillanatra sötétben találta magát. A bárónak reggel óta heves szívdobogása volt, szokása szerint maga rendelt magának – brómot és nyugalmat. A brómot már bevette, a nyugalmat még nem tudta megtalálni, bár az egész ház lábujjhegyen járt és suttogva beszélt. Most az asztalnál ült s szorgalmasan keresgélt egy bőrtokban, homeopatikus kicsinységű üvegcsék közt.

– Bátyám, hivatott?

– Ah, itt vagy!

A báró egy fölbontott levelet tolt az asztal szélére.

– Olvasd ezt!… – mondta.

Attila az ablakhoz lépett s kissé szétvonta a függöny szárnyait, a résen vakító fehér fénysáv czikázott be a sötét szobába, megvilágítva a báró tar koponyáját.

A levelet Korláth írta. A százados tudtára adta a bárónak, hogy eljegyzésétől visszalép. Egy év óta volt alkalma tapasztalni, hogy a bárónő nem szereti, pedig Etel sokkal finomabb kedélyű nő, semhogy egy érdekházasság rideg lánczai közt boldog lehessen. Egyébiránt ő maga is érzi, hogy csak úgy lehet boldog, ha tűzhelyéhez egy szerető nőt vezet… Őszinte örömére fog szolgálni, ha Etel arra használja szabadságát, hogy szíve választása szerint legyen boldog, őt tekintse ezentúl is leghűbb barátjának, s a többi.

Ama hely, melyen egy «szerető nőről» tesz említést, csodálatos ellentét volt Korláth rideg, szögletes kezevonásával.

– Kész vagy? – kérdezte Iván, türelmetlenül lecsapva a bőrtok tetejét.

– Elolvastam.

– Mit szólsz hozzá?

A báró hátradőlt székén és ujjaival az asztalon kezdett dobolni, mint a bíró, a ki egy hosszú védőbeszéd meghallgatására készül, a melyről előre tudja, hogy nem használhat a vádlottnak.

– Mit szóljak hozzá? A levél elég világos. Korláth házasodni akar és talán már ki is szemelt valakit…

– Bolondítani akarsz? – Iván báró az asztalra csapott tenyerével. – Korláth és szerelmi házasság! A ki csak egyszer látta az utczán, az sem tartja képesnek ily ostobaságra. Majd megmondom én, miért lép vissza az eljegyzéstől; mert gentleman és nem akar elvenni egy nőt, a ki kedvesét éjjel fára mászatja, hogy találkát adjon neki – igen!

– Ki kémkedett utánam? – kérdezte Attila indulattal.

– Azt hiszem, jogom van hozzá, becsületére ügyelni, nem?

– Nem vonom kétségbe, de nem is sértettem meg háza becsületét.

– Hagyjuk azt; a becsületről különböző fogalmak vannak, – mondta Iván, az állát dörzsölve, – nekünk talán más fogalmaink vannak, mint nektek. Nem erről van szó. A százados faképnél hagyta a leányomat s ennek te vagy az oka. Miféle elégtételt tudsz ezért nekem adni?

Attila belátta, hogy ha valami, úgy csak a merészség segíthet rajta.

– Nem tagadom, – mondta, – szeretem Etelt és Etel is szeret. Szerettem volna ezt bátyámnak más alkalommal elmondani, de így is jól van. Miután leánya szívét birom, kérem a kezét…

A báró felszökött helyéről, – szerencsére jókor eszébe jutott a bróm és a nyugalom, azért lenyelte az ajkára tóduló feleletet s megelégedett azzal, hogy megrántsa mellényét. Végre szelid hangon mondta:

– Tudod, hogy szemtelen vagy?

– Bátyám!

Iván összekulcsolta a kezeit és szelid mosolylyal folytatá:

– Teremtőm! Az első jött-ment beállít hozzám az utczáról és mert egy ebédet adtam neki, elém áll és megkéri leányomat. Az én leányomat! Ez – ez – nem rossz!

Attila visszanyerte önuralmát.

– Bátyám, elveti a sulykot, nem vagyok jött-ment. Nevemet ismeri Európa és a társadalmi állás, a melyet magamnak kivívtam, nem áll túlságosan az öné mögött.

– Lám! – gúnyolódott Iván báró. – Fejedbe ment, hogy Szentmáray gróf kezet fogott, hogy Dzsina grófnő kaczérkodott s hogy a fiatal mágnások per tu lettek veled? Meglásd, ha kidoblak a házamból, mindez meg fog változni. A gróf a a főrendiház üléseire kocsizik és nem áll meg, hogy veled kezet szorítson, a grófnő az ischli esplenade-on sétál a főherczeggel és nem kaczérkodik veled, a fiatal urak pedig udvari vadászatokra lovagolnak és nem ismernek rád…

Attila kedvetlenül szakította félbe a bátyját:

– Nem irigylem az emberek gyermekes előitéleteit, de kérem, vezettesse magát komolyabb szempontok által, ha gyermeke boldogságáról van szó.

Iván báró megvetőleg intett a kezével.

– Boldogság! Miféle boldogságot nyujthatnál gyermekemnek? Azt, a melyet atyád nyujtott a nővéremnek. Jól ismerem azt a daczos boldogságot, a melyet anyád egy elhibázott élet árán vásárolt, – azt a boldogságot, a melyet szívesen cserélt volna föl a halállal, ha büszkesége nem tartja vissza. Én nem hiszek a szerelem tragikumában, én csak a meggondolatlanság tragikumában hiszek. Ha mindazok, a kik a szerelem ürügye alatt öngyilkosságra vagy mesalliancera vetemednek, egy-két évi gondolkozási időt engednének maguknak, akkor öngyilkosságok és mesalliance-ok nem fordulnának elő. Én Etelnek gondolkozási időt fogok adni, ő ezért egyszer köszönetet fog nekem mondani. De mit beszélek? Tudd meg elhatározásomat: végrendeletet csinálok, vagyonomat nevemmel együtt Korláthra hagyom, – ha ő nem akarja, vesszen a név, a pénz legyen a réti pópáké. Amíg élek, magam fogok vigyázni a leányomra…

Attila lehajtotta a fejét. A határtalan gyűlölet, a mely a báró erőltetett nyugalma ellenére is kicsengett szavaiból, mélyen lesujtotta. Egy pillanatig úgy érezte, hogy térdre kell borulnia az agg előtt, ki anyjának vonásait viselte.

– Bátyám – mondta esdő hangon, Ivánhoz közeledve. E megszólításra kitört a báróból nehezen visszafojtott haragja.

– Ne nevezz így! Istenemre mondom, nem rajtam mult, hogy egy Kunnak joga van engem ma bátyjának nevezni…

– Őrjöngő! – mormogta Attila kedvetlenül, kalapja után nyulva.

Iván báró meghallotta ezt a szót.

– Igen, őrjöngök! – kiáltotta és most már dühbe beszélte magát. – Oh, én bolond, én százszoros bolond! Hogy el tudom felejteni, a mit minden paraszt tud: az alma nem esik messze a fájától! Magam hívtam házamba – épp úgy, mint atyám. Vak voltam – épp úgy, mint atyám. Most ott állok, a hol atyám állt. Kun! nem volt elég egy Lovrich-leány? Az utolsót, a legjobbat is el akarod ragadni? Az én szép, büszke Etelemet… Ej, résen találsz, korbácscsal űzlek ki a házamból, valamint korbácsot érdemelt volna apád is…

Attila már csak nehezen türtőztette magát. Látta, hogy jelenléte csak tüzeli a lángoló gyűlöletet, melyet atyjának emléke fölkeltett a báróban. Távozóban visszafordult s komoran mondta:

– Anyám testvérétől eltűröm e sértéseket, de senkinek sem tanácslom, hogy atyám emlékét gyalázza…

Iván báró, a kivel életében nem beszéltek így, teljesen elvesztette eszméletét.

– Atyád emlékét? Haha! Tudod, mi volt atyád? Kitartott férfi!

Attila fölemelt ököllel rontott a bárónak, a ki sápadtan menekült az asztal mögé. Egy perczig farkasszemet néztek, a fiatalember szeme vérben forgott, – most lassan leeresztette a kezét s lihegő hangon mondta:

– Te! Apámnak két hibája volt: gyönge ember volt és nagyon szerette az anyámat. Én talán nem szeretem annyira leányodat, de nem is vagyok gyönge ember. Megkeményített az élet kohója. Én szembe merek szállni veled, pénzeddel, czímeres rongyaiddal és csatlósaiddal. Kettőt igérek neked becsületszavamra: pénzed, melyet egy csaló kufár kapart össze, nem kell, – add a pópáknak, én undorodom a szennytől. Leányodról azonban soha le nem mondok önként, – az ő dolga, hogy lemond-e rólam…

Aztán nyugodtabb hangon folytatta:

– Te egész életedben a porban mozogtál, nem is tudhatod, hogy vannak emberek, a kik föl tudnak emelkedni a magasba…

Iván báró kerekre nyitott szemmel tekintett öcscsére, a ki most öklével mellére ütött:

– Nézz rám! – mondta és hangja most már diadalmas és elbizakodott volt, – Nézz rám! nekem szárnyam van, föl fogok emelkedni, a hová te vakandok szemeddel el sem látsz. És oda fogom fölemelni leányodat, – a sertéskereskedő unokáját…

Midőn Attila elhagyta a szobát, a kilincs kisiklott kezéből s az ajtó döngve csapódott be utána. A folyosón olyan hangulat vett erőt rajta, a melyet akasztófa-humornak szokás nevezni.

Etel ajtaja előtt egy sárgaarczu asszonyság állt, a kit eddig még nem látott a kastélyban.

– A bárónő gyöngélkedik és nem fogadhat senkit.

A fiatalember nyugodtan vonta elő névjegyét és behajtotta sarkát.

– Mondja a bárónőnek, hogy búcsútiszteletemet kivántam tenni…

Szobájába érve, cselédeket talált, a kik holmiját csomagolták. Attila intézkedéseket tett podgyásza iránt, aztán felöltővel a karján, elhagyta a házat, a melyhez oly sokféle emlék kötötte.

Az udvaron befogott hintó várta. Midőn a fogat elhaladt a kapu két griffje közt, úgy rémlett neki, mintha Etel ablakán megmozdult volna a függöny.

A hintó az országúton robogott, sűrű porfelhőt hagyott maga után. A tájra tikkasztó hőség nehezedett, csak a hegység felől kerekedett üdítő szellő. Attila föltekintett a zöldelő, hűs magaslatra, a honnan a Pogányvár nézett alá. E pillanatban a sivár hangzavarba, a mely eltölté lelkét, új hang vegyült. Csodálatos, sóvár vágy fogta el. Ki akart szökni a czimeres hintóból, a melynek bakján mereven ült a két czilinderes alak, lélekszakadva akart feltörtetni a magasba, végig a hullámos szőlőkön, keresztül a bokros szakadásokon, míg föl nem ér a bádogtetejű házikóhoz… E perczben a rét felől egy fiú futott a kocsi felé, kalapjával integetve. Etel bárónő groomja volt, a ki lihegve ért az országútra s levelet adott át Attilának. A fiatalember egy bankjegyet nyomott a fiú kezébe s míg a hintó továbbgördült a nyárfasorban, olvasni kezdte a levelet, Etel levelét.

A levél irónnal volt írva, megszólítása nem volt.

«Irtóztató jeleneten mentem át, a melyet szeretnék kitörölni életemből. Lealázó őrizet alatt állok, beteg vagyok az izgalomtól és a megszégyenüléstől. Atyám teljesen megváltozott. Most már én kérem: szeressen tovább is, mert sokat szenvedek önért és sejtem, hogy szenvedéseim csak most kezdődnek. Jövőmet kezébe teszem. Isten önnel.»

A fiatalember még egyre nézte a papirlapot, a melynek egyik sarkát a Lovrichok bárói czímere foglalta el, – a kocsi azalatt rég elhaladt a nyaraló alatt.

– Hová hajtsak, nagyságos úr? – kérdezte a kocsis.

Attila az órájára nézett.

– Hajts egyenesen a vasúthoz…

Nemsokára föltünt előtte a vasuti töltés, a mely északnak futott, a végtelen rónán át, a távoli fővárosba.

Az őrház jelző-harangja mélán kondult. A nap vakító, forró sugárkévéket hintett a rónára, Attila mégis úgy látta, mintha szürke korong borulna a táj fölé s mintha a messzi szemhatáron homályos foltok úsznának…

XVIII.

A boroskevei kastélyban történtek óta harmadfél év mult el.

Néhány korai verőfényes nap már-már elbizakodottá tette a főváros járdataposóit, midőn a búcsuzó tél még egyszer visszafordult a küszöbön és hatalmas hóförgeteget zúdítva a város nyakába, bebizonyította, hogy még nem hajlandó föladni törvényes jogait.

A főváros ismét téli képet öltött. A Rákos felől hófellegek torlódtak össze, a körútakon dermesztő hideg szél csörrentette meg a gázlámpákat. A hótorlaszokkal szegélyezett utczákon nesztelenül surrantak fel s alá a bérkocsik; a járó-kelők rohamlépésben haladtak.

Este hat óra lehetett. Egy belvárosi klubban, a mely főleg az országgyülés fiatalabb tagjainak és a sportkörök egy részének szolgál találkozó helyül, az olvasóterem monumentális kandallója körül nagyobb társaság gyűlt össze.

A véletlen hozta össze az egész társaságot; egyik része szinházba és estélyekre készült, másik része a klub játszótermeinek törzsvendégei közé tartozott. A jelenlevők izgatott hangulatban voltak és az olvasóterem szabályzata ellenére, fenhangon folytatták beszélgetésüket, a mely vitának is beillett.

E pillanatban egy magas, deli férfialak lépett a terembe; a belépőben polgári ruhája ellenére is Zalkovszky herczegre ismerünk. A herczeg, miután a hadsereg tartalékállományába vonult, egyik miniszter rokona útján megszerezte egy képviselői kerület mandátumát; – a mandátum bizonyos jelentőséget kölcsönöz a jeunesse dorée ama tagjainak, a kiket vagyoni viszonyaik eltiltanak költségesebb sportnemektől. A kifogástalan frakk egyébiránt épp oly délczegen simult férfias termetéhez, mint hajdan az aranyzsinóros attila.

– Olvasta, herczeg, a Nemzetőr esti lapját? – kérdezte a társaság egyik idősebb tagja.

– Nem olvastam, – persze újabb botrány?

– Hallatlan botrány…

– Úgynevezett leleplezések?

– Ismét a kevei vízszabályozás ügyében szólal fel.

– A papír türelmes, – mondta Zalkovszky s azzal az asztalon levő hirlapok közt keresgélni kezdett.

– Kun Attiláról senki sem mondhatja, hogy valaha visszaélt volna a papir türelmével. – E megjegyzés egy fiatal ellenzéki képviselőtől eredt.

A herczeg szemébe tolta üvegét, aztán szárazon mondta: – Tudjuk, minő eszközökkel küzd az új néptribun. A szabályozási hajszához a társulat egy elcsapott könyvelője szolgáltatta neki az anyagot, a kit sikerült megvesztegetnie.

– A milyen az ellenség, olyan a harczmodor. Nem tagadhatod különben, hogy Kun mindenkor bátran és nyilt sisakrostélylyal küzdött. Nem lehet róla ma már kicsinylő hangon beszélni; oly éles tolla, mint neki, alig van embernek az országban, hogy minő debatter, azt bebizonyította a tegnapi ülésen… Kun ma talán legnépszerűbb képviselőnk.

A herczeg a «népszerű» szó hallatára gúnyosan mosolygott, aztán kissé türelmetlenül mondta:

Mindez engem kevéssé érdekel, – megengedem, hogy a csatornatisztítás hasznos foglalkozás, de semmi esetre sem tiszta munka.

E megjegyzést az egész társaság izléstelennek találta, de senki sem felelt rá, ama fiatal képviselőnek sem volt kedve Zalkovszkyval összetűzni. Egy, a társaságtól távolabb ülő alak most szükségesnek találta a társalgást más mederbe terelni. Ősz férfi volt, élénken villogó, fekete szeme meglepő ellentétben volt hófehér hajával, éles metszésü vonásai keleti származásra vallottak. Ez Bóditz lovag, szelleméről és czinizmusáról jól ismert és rettegett alakja a parlamentnek. Fiatal korában egy hatalmas párt agent provokatőrje volt, most mint egy bank vezérigazgatója élvezte jól megérdemelt babérait és dús nyugdijait. A kormányok ezt az éleseszü és lelkiismeretlen hívüket csak ritkán, bonyolult kérdések megoldásánál léptették működésbe, ilyenkor is gyakran kétélű fegyvernek bizonyult.

– Hallom, – mondta Bóditz bántó, rikácsoló hangon, – hallom, a múzeum mögötti Faubourg St. Germainnek új lakói vannak?

– Kik azok? – kérdezte egy hang.

– Lovrich Iván és leánya.

– Ej, a rácz nábob?

– Az öreg eredeti alak, – folytatta Bóditz – azt mondják, utazási mániában szenved. Már évek óta keresztül-kasul járja egész Európát, mindenütt magával hurczolva leányát…

– Be fogják vezetni a leányt? – kérdezte ama fiatal ellenzéki.

E kérdésre egy lovaregyleti tag szolgált fölvilágositással. – Azt hiszem, igen, ha ugyan Lovrichnak sikerül leányát rábírni, hogy emberek közé menjen. A leánynak tudniillik egész idioszinkraziája van minden társaság ellen.

– Miért nem adják férjhez?

– E körül fordul éppen a dolog. Azt mondják, búskomorságának oka egy reménytelen, egy lehetetlen szerelem. Egyszer már jegyben is járt Korláthtal, a híres lovassal; Korláth azonban jónak látta visszalépni, midőn értesült, minő versenytársa van… Az angol hígh-lifeben megszokott dolog, hogy egy különben fashionable woman trainerbe vagy jockeybe szeret. A Lovrich-családban különben már volt ilyen eset…

– Gyerekmese! – szólt közbe Zalkovszky kedvetlenül.

– Nem hiába zörög a haraszt, – jegyezte meg Bóditz, a ki láthatólag kedvét lelte a pletykában. – Tegnapelőtt az Operában érdekes jelenet tanuja voltam; e jelenet nem folyt le a színpadon, hanem egyik páholyban. A Säkkingenit adták; mikor Werner untig hallott búcsudalát énekelte, szokott trombitakíséret mellett, egy földszinti páholyban egy fiatal hölgy görcsös zokogásba tört ki. A dolog annyira feltünt volt, hogy atyja sietve volt kénytelen kivezetni. A hölgy Lovrich bárónő volt.

– Nem látok abban semmi feltünőt, ha egy fiatal leány egy émelyítő dal hallatára sírva fakad – jegyezte meg Zalkovszky.

– Különösen, ha a helyzet annyira találó, – élhetetlenkedett Bóditz; – a trombita helyett csak oda kellett képzelnie az idomító ostort… Bóditz hirtelen elhallgatott és egy ujságlap fölé hajolt, midőn két ujabb alak lépett a terembe; Korláth és Kun Attila.

Korláth nemrég lett őrnagyi ranggal a főhadparancsnoksághoz beosztva. Midőn feljött a fővárosba, fölkereste Attilát; – a képviselő kezdetben feszélyezve érezte magát az őrnagygyal szemben, Korláth nemes egyszerűsége azonban csakhamar helyreállította köztük a régi jó viszonyt.

A két barát az olvasóasztalhoz telepedett, Attila az élczlapokat kezdte lapozgatni. Mindegyikben saját torzképére talált; az egyikben mint rókavadász űzte a szabályozási botrányban kompromittáltakat, a másik lap, mint csatornatisztítót mutatta be, a ki alámerül a fölmerült iszapban.

– Nem szívesen járok ide, – mondta Korláth. – Nem szeretek Zalkovszkyval találkozni. Egész modorában van valami gyerekes kihívás. A mennyire ismerem, előbb-utóbb belém fog kötni, – ha ennek már meg kell lennie, szeretném, ha botrány nélkül történhetnék.

Attila a herczegre tekintett, a ki e pillanatban élesen nézett szemébe.

– Minő szerepet játszik? – kérdezte az őrnagy. Attila vállat vont.

– Az egész világ ismeri Ylang herczeg esetét, de különbözőképp itélik meg. Némelyek fosztogatónak nevezik, mások – köztük tekintélyes emberek is – hevesen védik. Végre is tartalékos tiszt és képviselő. A főuri körök tartózkodnak tőle, kártyáznak vele, de nem viszik házaikba.

Az őrnagy később az órájára nézett. – Ha akarod, menjünk az operába, a nagy áriát még meghallgathatjuk.

Korláth hintója nemsokára megállt az Operaház arkádjai alatt, a két barát a gróf családi páholyába lépett. A telt házból több látcső irányult Attila felé, a kit a közönség a főváros érdekes alakjai közé sorozott.

A nagy ária után, a melyet a tenorista szokott bravurral énekelt végig, harsogó tapsvihar töltötte be a házat.

– Ki az a rózsaszínű hölgy ott az emeleti páholyban? – kérdezte az őrnagy.

– A ki oly erősen ránk szegezi látcsövét?

– Az.

– Csodálom, hogy nem ismered, a fővárosi botránykrónika sokat foglalkozik vele, – Livia, a prima ballerina.

– Emlékszem rá; Bóditz kedvese…

A főváros botránykrónikája akkoriban sokat foglalkozott Bóditz lovagnak a szép tánczosnőhöz való viszonyával. Az ősz államférfit mindenki hidegen számító embernek ismerte, még fiatal korában sem követett el úgynevezett ostobaságokat, – annál nagyobb föltünést keltett, hogy vén napjaira jutott a tánczosnő hálójába.

Időközben egy fiatalember, egy ismert szinházlátogató, kopogtatott be a páholyba.

– Diszkrét megbizásban jövök, – mondta Attilához, – Livia kéret, hogy egy perczre látogasd meg páholyában – fontos mondanivalója van.

– Vajjon mit akarhat? – kérdezte Attila, a ki nem ismerte személyesen a tánczosnőt.

A parlamentair mosolyogva húzta fel a vállát.

Attila felnézett a páholyra. Nem bánom, – mondta, – elég csinos, hogy az ember az ő kedvéért fölmenjen a lépcsőn.

A föltűnően csinos tánczosnő egyedül ült páholyában. Alakja a két kariatid által szegélyezett homályos keretben illatos genreképre emlékeztetett. Minden rózsaszinű volt rajta; ruhája, színházi kalapja, legyezője, keztyüje és zsebkendője. A szeretetreméltó szeszély, a melylyel az idény divatjának fittyet hányt, kitünő összhangban állott egész személyével, – az ember azt hitte, hogy másképp nem lehet, mint hogy e karcsu, gömbölyü alakot rózsaszirmok takarják.

A föltűnően csinos tánczosnő egyedül ült páholyában.

Livia nem várta be, hogy Attilát bemutassák neki, hanem fejét kecsesen hátra hajtva, mosolyogva nyujtotta feléje jobbját.

– Képzelem, milyen önmegtagadásába került puritán lelkének, míg lábát be merte tenni a bűnbarlangba.

Meglehetősen beszélt magyarul, az olaszosan éneklő hangsúlyozás jól hangzott szájából. Attila biztosította, hogy nem érzi magát puritánnak, s hogy a páholy rózsaillata nem emlékeztet bűnbarlangra.

– Mondja kérem, – szólt Livia hirtelen elkomolyodva, – hogy mer felőlem olyan dolgokat iratni a lapjában?

– Nem emlékszem, mi vonhatta magára neheztelését. A szinházi rovattal nem törődöm, ha azonban tudósítónk udvariatlan volt…

– Mit? Udvariatlan? Tudja, hogy korbácscsal – igen! korbácscsal akartam fölmenni a szerkesztőségbe? Botrányos hazugságokat írtak össze, – ki a referens?

Attila nevetett és megnevezte egyik munkatársát. Livia diadalmasan koppintott a homlokára. – Az a vöröshajú? Ah, én azt az embert egyszer kidobtam az öltözőmből, – őt és még néhányat.

Attila megigérte, hogy mérsékletre fogja inteni a munkatársát s most már szent lett közöttük a béke.

– Tehát béke, – mondta Livia, örvendek, hogy nem vettem igénybe az ultima ratiót.

– Ej, ez tehát ultimátum volt?

Livia bólintott. – Ha nem jött volna páholyomba, látta volna holnap azt a botrányt a szerkesztőségben… Voi forse parlate italiano?

– Per costume di casa.

A signorina nevetett és milanói tájszólásban szédítő sebességgel kezdett beszélni.

– Io sono fiero, – la meta dal pubblico az én páholyomra néz most.

– De nem éppen barátságos szemmel, különösen cavaliere Bóditz nem, – felelt Attila, egy szemben levő páholyra mutatva.

A tánczosnő fölbigyesztette ajkát, aztán mosolyogva felelt: – Az a bella bruna franciula sem látszik együttlétünknek örülni.

Attila a kijelölt irányba tekintett és szeme Szentmáray Dzsina grófnő pillantásával találkozott. A grófnő egyenesen ült anyja mellett, az engedelmes gyermek merevségével, de most csendes megbotránkozással fordította el fejét Attilától. Aztán újra és újra föltekintett hozzá, csakhogy előbbi műveletét ismételhesse… Livia nevetett és bizalmasan hajolt Attilához.

– Eh, la picciola talán féltékeny?

Attilának eszébe jutott, hogy már nagyon is sokáig időzött a szép tánczosnő páholyában.

– Ha nincs okosabb dolga, látogasson meg egyszer, – szólt Livia, midőn kezet nyujtott a távozónak.

– Bocsásson meg, túl vagyok halmozva teendőkkel, alig lesz időm, hogy tiszteletemet tegyem…

XIX.

Midőn Kun Attila harmadfél év előtt hirtelen megjelent a fővárosban, a külföld elismerése, a mely nevéhez fűződött, kitünő ajánló levélnek bizonyult. A fiatal fölfedező teljesen meg lehetett elégedve a fogadtatással, a melyben a mérvadó körök, de főleg a sajtó részesítették. Attila mint mondani szokás, «divatba jött» és elég ügyes volt, a kedvező hangulatot fölhasználva, pozicziót teremteni magának.

Új környezetében eszébe jutott egy ember, a kivel a sors oly csodálatos viszonyba hozta s a kivel most egy város falai között él: Törökkuthy Agenor gróf. Sohasem szerette bátyját, a kit röviden a kastélybeliekhez számitott és felelőssé tette amaz igazságtalanságért, a melylyel a sors megosztotta köztük javait.

Az új világítás, a melyben most látta, csak növelte ellenszenvét; ő a tett és küzdelem embere, megvetést érzett a korán elaggott világfi iránt, aki unatkozó magányában élt különcz szeszélyeinek.

Első és természetes gondolata az volt, hogy egyszerűen nem törődik Agenorral, később azonban megváltoztatta szándékát. Méltatlannak találta magához a határozatlanságot, a mely bátyjához való viszonyában volt, érzett magában bátorságot, hogy arczába nézzen, – hadd foglaljanak állást egymással szemben.

Ily gondolatokkal eltelve, kocsizott a fővárosban való tartózkodásának első félévében, a Törökkuthy-palota elé, hogy ott rövid látogatást tegyen. A palota – ha egy rideg, kaszárnyaízlésben emelt épületet szabad így nevezni – sötétbarna homlokzata csak egyemeletes ugyan, de jóval magasabb a szomszéd kétemeletes házaknál is; tölgyfaajtaja és óriás ablakai légmentesen elzártaknak látszanak; az elzárkózottság benyomását növelik a falvédő kőoszlopok, amelyek vaslánczokkal vannak összekötve.

A kicsengetett kapus mogorván jelentette, hogy a méltóságos úr elutazott.

– Ezzel gyorsan végeztem, – gondolta Attila, aztán átadta a névjegyét. Meglepetésére, a kapus most feltárta a kaput: – Méltóztassék, a gróf úr várja.

Attila lépteinek nesze visszhangot keltett a ház komor csendjében. A lépcsőház kőlapjaira és kovácsolt vaslámpáira festett ablak szórta előkelően bágyadt fényét, a hosszu, kihalt folyosók a józan napvilág ellenére is kisérteties benyomást keltettek. A portás harangütése bántóan kongott a mély csendben, egy elősiető szolga szó nélkül tárta ki a szárnyasajtókat.

Attila tágas terembe lépett, a mely világítását szokatlan nagy, boltíves ablakon át nyerte. A terem egyedüli díszét óriás arányokban tartott kandalló képezte, a butorzat nagy tölgyfaasztalból és hasonló faragott székekből állott, a falakat embermagasságig tölgyfaburkolat fedte.

Az ablakfülkében egy férfi állt, most megfordult s a belépő felé közeledett. Attila kínos meglepetéssel tekintett rá, – babonás érzés fogta el, mintha váratlanul hasonmását látná kilépni egy tükör keretéből. A két testvér első pillantásra csalódásig hasonlított egymáshoz, közelebbi megfigyelésre tünt csak fel, hogy a gróf valamivel alacsonyabb öcscsénél, arcza soványabb és fehérebb, homloka, a melyen haja már gyérülni kezdett, magasabb, mint Attiláé, orra pedig élesebb metszésű és nagyobb.

– Törökkuthy Agenor gróf? – kérdezte Attila zavarában.

– Kevei és törökkuti Törökkuthy Agenor gróf – Kevevár ura – Kevemegye örökös főispánja – császári és királyi kamarás – főrendiházi tag – huszárfőhadnagy – a többit tán elengeded?

A gróf ezt ércztelen hangon hadarta el, aztán mosolyogva nyújtott kezet öcscsének, majd melegebben tette hozzá: – Remélem, mindezt már megbocsátottad nekem?

Attila elpirult.

– Nem tudtam, hogy valami megbocsátani valóm volna…

– Akkor csodálom nemes gondolkozásodat, – én sokáig nem tudtam neked megbocsátani, hogy elvetted tőlem anyám szeretetét.

A két testvér tekintete találkozott, Attila csodálkozva, Agenor fürkészőleg tekintett fivérére.

– Régóta várlak már, – szólt a gróf, – szerettem volna, ha előbb jössz hozzám s csak aztán mégy a többiekhez.

– Kit értesz a többiek alatt?

– Mindenkit – főleg Lovrichékat. Szerettem volna, ha az én utasításaim alapján ismered meg őket s nem az övék alapján engem. Ez nagy különbség lett volna. Azt mondták, ugy-e bár, hogy bolond vagyok? – Agenor szivaros dobozt tolt öcscse elé.

– Nem tételezel fel rólam annyi önállóságot, hogy itéletemet utasításokról menten meg tudjam alkotni?

Agenor szivarra gyujtott, aztán fejét rázta.

– Elméletben igen, gyakorlatban nem… – mondta szárazon, aztán öcscse hirlapírói működéséről kezdett beszélni. – Figyelemmel kisérem lapodat, – te tudsz írni!

Beszélgetés közben rávezette öcscsét, hogy politikai elveit fejtegesse. Attila fölkapta a tárgyat s bizonyos hévvel beszélt, közbe némi önérzettel emlékezve meg eddigi sikereiről.

Agenor helyeslőleg bólingatott fejével és feszült figyelemmel hallgatta.

– Úgy látom, te mindenben osztod nézeteimet? – kérdé végül Attila.

– Helyeslem mindenben, de nem osztom semmiben, abból az okból nem, mert nekem nincsenek politikai elveim. Minden jelszó jó, csak zászlóra lehessen írni és legyen, a ki lelkesedik érte. Még az önzést is jogosultnak tartom, ha az, a ki zászlajára írta, komolyan hisz jogosultságában. Piros rózsa, fehér rózsa, kurucz, labancz… valamennyinek egy a czélja: közvetlenül a küzdelem és közvetve a győzelem. És ez jól van így, mert a küzdelem az élet, a nyugalom a halál…

Attilának úgy rémlett, mintha ily nézeteket már Etel bárónőtől is hallott volna egy «ossiani napján». Most mindketten hallgattak, Agenor fel s alá kezdett járni a teremben, a mely döngve adta vissza lépteit, majd újra megállt öcscse előtt és hevesen mondta: – Legokosabb, ha őserdőnek képzeled a világot, ennek egyes fáit kereszteld el bűnnek vagy előitéletnek, szóval oly dolognak, a melyet szívből gyűlölsz, te meg hitesd el magaddal, hogy élethivatásod az erdőt irtani. Vedd fejszédet és vágjad! Vágjad hajnaltól naplementig, míg karod bírja, ha belefáradtál, csak addig pihenj, míg újra lélegzethez jutsz. Ha ezt teszed, akkor nem fogsz unatkozni, étvágyad, álmod jó leszen és diadallal fog eltölteni minden egyes ledöntött fatörzs. Ne mérlegeld munkád becsét, ne kérdezd: hasznos munka-e fákat irtani, ne is kutasd, miért kell éppen neked ezt a munkát teljesítened? Arra se gondolj, hogy nyomodban buján hajtanak a levágott gyökerek, hogy előtted beláthatatlan rengeteg terül még el, – csak vágd, vágd, vágd!

Attila gondolkozni kezdett, nem mondanak-e igazat azok, a kik Agenort egyszerűen bolondnak nevezik?

– Ha fölismerted magadban a szkepszist, mért nem szabadulsz tőle? – kérdezte.

– Több joggal mondhatnád a kigyó által megmartnak, ha vérét már megbomlasztotta a méreg: mért nem szabadulsz tőle?

Időközben alkonyodni kezdett, Attila csak néha vehette ki a szemben ülő vonásait, ha szivarja fölcsillámlott a homályban. Lámpát nem hoztak.

– Van istened? – kérdezte Agenor hirtelen, minden bevezetés nélkül.

– Vallásos nem vagyok, de nem is alkottam magamnak még végleges meggyőződést. Őszintén szólva: ki szoktam térni ily kérdések elől. Fegyelmezetlen fő vagyok, nem szeretem az absztrakt tünődéseket.

– Jobb is, ha érintetlenül hagyod a kihült tűzhelyet. Egyszer, ha megdermeszt az élet tele, meglehet, hogy a hamu alatt még találsz egy szikrát, a melylyel tüzet rakhatsz magadnak. Én nem hiszek semmiben! Emlékszel gyermekkorunkra? Ha álmos fővel eldaráltuk az esti áldást, azt hittük, őrangyalunk oda száll fejpárnánk mellé; – az angyal nem volt ott, de mi édesen szunnyadtunk. Ma nem imádkozom, de az édes álmok ideje is elmult számomra. Könnyű az istent lelkedből kifilozofálni, de semmiféle logikával vissza nem filozofálhatod többé…

Agenor újra elhallgatott, öcscse a bekövetkező hosszú szünetet arra használta, hogy elbúcsuzzék.

– Szeretném, ha gyakrabban keresnél föl, – mondta a gróf. – Házam ugyan unalmas, mint egy kripta, de meghozhatod nekem ezt az áldozatot, végre is, testvéred vagyok.

Attila e naptól kezdve gyakran kereste föl Agenort. Már első találkozásuk részben eloszlatta ellenszenvét bátyja iránt, minél gyakrabban látta, annál több részvétet és rokonszenvet érzett a talányos ember iránt, a ki minden hóbortja mellett végtelen boldogtalannak látszott.

Öcscsét kivéve, a gróf nem érintkezett senkivel, látogatásokat nem fogadott, palotáját soha el nem hagyta. A palotához fedett lovarda volt építve, abban néha lovagolt. A személye körüli szolgálatokat öreg szolgája, Gábor teljesítette, a kiben föltétlenül bízott.

Attilában, midőn testvérét jobban megfigyelte, mindinkább gyökeret vert a meggyőződés, hogy a gróf sötét világfájdalmának oka nem egyszerű életúntság. Sejtette, hogy Agenort valami irtóztató csapás sújthatta, támpontot azonban e részben nem nyerhetett, bátyja sohasem érintette saját multját és mesterileg értett hozzá, hogy minden erre vonatkozó czélzás elől idejekorán kitérjen. Társalgásuk rendesen általános mederben mozgott, a fiatalember ilyenkor csodálkozva tapasztalta, mennyire általános a rombolás munkája, a mely bátyja kedélyében végbement. Soha egy egészséges, meleg érzésre nem akadt. Agenor láthatólag rendszeresen kiirtott lelkéből minden napvilágot, virágillatot és madárdalt, csak egy pozitiv dolgot ismert: a sírt!

Ha Attila kezdetben ama reménynyel biztatta magát, hogy idővel, ha megnyerte bátyja bizalmát, gyógyító hatást fog rá gyakorolhatni, csakhamar be kellett ismernie, hogy csalódott. Agenor hozzáférhetetlen maradt. A gyógyítási kísérletek szánalmas balsikerrel végződtek s Attila, miután hozzátörődött bátyja csodálatos modorához, felhagyott a kisérletekkel.

A gróf egyébiránt nagy érdeklődést tanusított minden iránt, a mi öcscsét érintette. Láthatólag tanulmányozta, tanulmánya eredményét azonban sem itélet, sem tanács alakjában nem közölte vele.

Kun Attila nemsokára az országgyűlés tagja lett.

Bóditz lovag, a ki különös előszeretettel viseltetett a fiatal publicista iránt (saját ifjított kiadását látta benne), egyszer a klubban minden bevezetés nélkül kérdezte:

– Van fölösleges hatezer forintja, barátom?

– Miért kérdi, méltóságos uram?

– Van egy olcsó kerületünk.

– Pénzért vegyek mandátumot?

Az öreg csodálkozva tekintett rá, aztán szárazon mondta: – Olcsóbb, ha szép igéretekkel fizetheti meg, – de az ilyen kerületek már nagyon ritkák.

Attila ez emlékezetes párbeszéd után nemsokára Boros-Kevén lépett föl, pártonkívüli programmal. A kormányon levő párt s egyik ellenzéki párt ellenjelölteket állítottak; midőn Kun és a kormánypárt közt döntő szavazásra került a sor, az örökké ellenzéki keveiek a törökkutiakkal szövetkezve, kivívták neki a mandátumot a Lovrich- és Szentmáray birtokokhoz tartozó falvak ellen.

Soknemű elfoglaltsága ellenére, a melylyel parlamenti működése és lapjának szerkesztése járt, Attila talált rá időt, hogy fentartsa az összeköttetést bátyjával. Tudta, hogy Agenornak szüksége van társaságára, de neki is jól esett koronként a nagyvárosi élet zajos hullámverése elől a palota előkelő csendjébe menekülni. Itt rendszerint számot adott bátyjának küzdelmeiről, kifejtette terveit, mérlegelte a győzelem valószinűségét, élvezte sikereit. Agenor volt az ő közönsége, a mely nem tapsolt ugyan, de nem is pisszegett, hanem feszült figyelemmel hallgatta.

A gróf két év alatt nagyobb hatalmat nyert Attila fölött, mint ez maga is sejtette, hatalmát azonban sohasem használta arra, hagy öcscse elhatározásait befolyásolja. Attila lassanként hozzászokott, hogy bátyjában második énjét lássa, a kit habozás nélkül avatott be legtitkosabb gondolataiba is. A gróf ismerte öcscsének viszonyát Etelhez és tudomással birt a kastélyban történtekről, Jolán, a kit Attila több ízben említett, kűlönösen érdekelte, ezt bizonyították gyakori kérdései.

– Gondolod, hogy Jolán még szeret?

Attila a fejét rázta.

– Ártatlan szerelmeskedés volt az egész. Tulajdonképpen ostobaság volt tőlem, hogy fölizgattam a gyermek képzeletét, nem is megyek egyhamar Boros-Kevére…

– És mi lesz a vége? – kérdezte Agenor más alkalommal, midőn Attila kitörő gyűlölettel emlékezett meg Iván báróról.

– Elpusztulok vagy győzni fogok. Ha győztem és elértem oda, a hová vágyódom, akkor kiragadom Etelt atyja kezei közül s megmondom Ivánnak: szavadon foglak, – add pénzedet a nagyréti pópáknak…

XX.

A józsefvárosi Lovrich-palota előtt zárt hintó állt meg.

Az inas leszökött a bakról s kinyitotta a czímeres ajtót, – a hintó mélyéből először két hófehér terrier szökött elő, aztán egy nevetségesen kicsi kéz, majd egy hasonló arányu láb mutatkozott, végre maga Dzsina grófnő termett az aszfalton. A grófnő halkan füttyentett kutyáinak, aztán fölfutott velük a lépcső szőnyegén.

A fogadóteremben egy éltes nővel találta magát szemben, a ki kínos meglepetéssel tekintett a berohanóra. Rövid haja, a melyről hamarjában nem lehetett tudni, hogy szürke-e vagy hamvasszőke, kaczér fürtökben kunkorodott öreg fejére, puritán szabásu öltönye koczkás volt, mint egy sakkdeszka, szürke halszeme és durva szája oly hatással voltak Dzsinára, hogy ösztönszerűleg azt mondta: «Good evening, Missis, may I speak with the lady!»

A grófnő csak nemrégiben szabadult ki a tanulószobából és nagy fogékonysága volt egy telivérű missis tekintélye iránt, ezért örömmel látta megjelenni a mellékszoba ajtajában Etel bárónő magas alakját. Dzsina szenvedélyesen vetette magát Etel karjaiba.

– Etel, Etel! csakhogy megvagy ismét…

A bárónő mosolyogva, de maga is kissé megindultan várta be, míg kis barátnője visszanyeri önuralmát, aztán magával vonta a szobájába.

– Csakhogy megvagy ismét, – szólt Dzsina, karját barátnője derekára fonva – már azt hittem, sohasem látjuk egymást…

Miután helyet foglaltak, Dzsina fogva tartotta Etel kezét.

– Tegnap az Operában hallottam Korláthtól, hogy megjöttél. A mama nem akart ideereszteni, a míg ti nálunk nem voltatok, – tudod, kissé apprehendál, hogy harmadéve búcsu nélkül mentetek el Kevéről, – de én nem engedtem magamat visszatartani…

Dzsina hirtelen elhallgatott s jelentős pillantást vetett a mellékszoba felé, a hol a missis hosszú léptekkel járt föl s alá.

– Bátran beszélhetsz, – nem ért magyarul, – nyugtatta meg Etel.

– De hát mit akar ez itt?

– Társalkodónőm.

– Rabtartónőhöz hasonlít. Te eddig oly szabad voltál, mint egy amerikai lady, – ezt nem értem most…

Etel két kezébe fogta barátnője arczát.

– Az ilyen gyermek sokat nem ért meg!

Dzsina gyanakodva tekintett rá, a gyermek szóra azonban eszébe jutott valami.

– Édes Etel, mondd, nőttem egy keveset?

– Azt hiszem, igen, egy keveset…

A bárónő hazudott, barátnője azt a benyomást tette, mintha utolsó találkozásuk óta kisebb lett volna. Dzsina, fájdalmas lemondással arczán, lépett az álló tükör elé és karcsu derekára tette két kezét.

– Mindenki azt mondja, hogy hízom, – ugy-e nem igaz?

Ez oly esdő hangon volt mondva, hogy embertelenség lett volna ellentmondani. A grófnő ismét leült Etel mellé és szokott gyorsasággal tért át más tárgyra.

– Sokat utaztál? Irigyellek, – merre jártál?

– Jártam mindenütt, – felelt Etel! – láttam Madridot, Konstantinápolyt, a trondheimi hegyeket, a nápolyi öblöt és még mit tudom én mit, – most pedig csak egyet kivánok: nyugalmat! A bárónő ezt mosolyogva, de fáradt hangon mondta.

– Hogy van az, hogy most Budapesten teleltek? Máskor nem szoktatok ide jönni.

– Utóbbi időben hébe-korba szívdobogásom volt, – a szivem kissé megtágult, ez már szokás a családunkban… Az orvosok megtiltották a további utazást és azt mondták a papának, vigyen olyan helyre, a hol jól érzem magamat és a hol szórakozást találok, – én Budapestet választottam.

– Okosan tetted.

– Mi ujság Kevemegyében?

– Mikor otthagytuk Szentmárát, még minden a régiben volt. Az idei versenybál nem ért sokat, az urak nagyon siettek és éjfélkor már mind be voltak csípve. A papa még reggel a kocsin is dalolta: Ha férfilelkedet egy hölgyre föltevéd… Vass Pista hadnagy lett, de a piros kadétsipka jobban illett az arczához. Már párbaja is volt. Névnapomra ezt a két kutyát küldte ajándékba, az ő tiszteletére elkereszteltem az egyiket Vassnak, a másikat Pistának. A kastélyotok nagyon elhagyatott, meglátogattam a szegény Drill sírját is…

Dzsina grófnő fáradhatatlanul csevegett tovább, emlékezetéből száz apróságot szedegetve elő, a melyeket aztán tarka egyvelegben tálalt fel barátnőjének.

– Engem az idén be fognak mutatni az udvarnál, aztán elmegyek a fiatal urak báljára is. Azt hiszem, fehér ruhát fogok viselni. Szeretnék egy empire-öltözéket, de mikor olyan kicsi vagyok! De most jut eszembe, Etel, tudod, kit láttam tegnap? Az afrikait, Kun Attilát!

A bárónő nem tett erre semmi megjegyzést.

– Az Operában láttam és nagyon megharagudtam rá! Képzeld, egy egész felvonáson át a híres Livia páholyában ült. Nem is néztem rá egyetlen egyszer sem.

– Ki az a híres Livia? – kérdezte Etel habozva.

– Nem hallottad a hírét? Az Opera első tánczosnője, nagyon szép és nagyon kaczér, – az egész város beszél róla, és ha valahol említik, a fiatal gavallérok mindig összemosolyognak. Az ujságok is borzasztó dolgokat tudnak felőle, – nem is szabad a mama előtt elolvasnom, a mit róla írnak… Most egy öreg zsidó akarja nőül venni.

Etel némán hallgatta mindezt.

– Volt már Kun nálatok? – kérdezte később a grófnő.

– Nem volt.

– Hogy van az?

– Nem tudom.

– Nálunk se járt. Te, Etel, én azt tartom, az az ember elkövetett valamit. A papa azelőtt nagyon szerette, de most nem szereti. Azt mondja, veszedelmes ember, izgató…

Dzsina grófnő még tovább fejtegette volna az atyja politikai nézeteit, ha a mellékszobában sarkantyúpengés nem hallatszik.

Iván báró lépett be, Korláthot vezetve karján.

– Nézze, Etel, kit hoztam! – mondta a báró.

A leány sokkal jobban tudott magán uralkodni, semhogy volt vőlegényével szemben zavart mutatott volna. Korláth ellenben elvörösödött, midőn megérintette a feléje nyújtott kezet.

– Szép, hogy nem feledkezett meg régi barátnőjéről, – szólt Etel.

– Nem szabad ezt a látogatást érdeméül betudni, – vágott szavába Iván báró, – úgy fogtam el az utczán.

Dzsina grófnő feszült érdeklődéssel figyelt a volt jegyesekre. Etel azonban nagyvilági könnyedséggel segítette át az őrnagyot az első találkozás kínos benyomásain. Csakhamar élénk, de mindennapi beszélgetés fejlődött.

Iván báró megelégedéssel látta, minő szivesen fogadja leánya a grófot. Titokban nem adta fel a reményt, hogy Etelt még mint Korláth grófnőt fogja látni. A mi Kunt illeti, ez az ő számára nem létezett – legalább a világ előtt nem, – igaz, hogy gondolataiban annál többet foglalkozott vele. Képzeletében a Kun név állandó veszedelem volt, a mely becstelenséggel fenyegeti a Lovrich nevet. Attila alakja összefolyt az elhalt uradalmi igazgató alakjával, a ki föltámadt sírjából, hogy teljessé tegye a megaláztatást, a melyet a büszke Lovrichokra mért.

A báró első fölhevülésében egy angol társalkodónőt adott leánya mellé. A rideg missis, a ki a bárótól szigorú utasításokat kapott, meg volt győződve, hogy Etel ártatlan arcza mögött csökönyös bűnös lappang és az alárendeltek szokott túlbuzgalmával a rabtartó szerepét játszotta. Még attól a megalázástól sem kímélte meg, hogy felbontotta a leveleit. A bárónő mindezt megváltoztathatta volna, de méltóságán alólinak tartotta, hogy atyjánál panaszt tegyen, inkább kevély alázattal tűrte az angol otrombaságokat. Etel sohasem ragaszkodott atyjához; ama sértések óta pedig, a melyeket a kevei kastélyban Attila miatt el kellett tűrnie a feldühödött bárótól, a megvetés egy nemét érezte ellene, csak a férfit látta benne, a ki egy nőt bántalmazni tud.

Iván bárót ellenben leányának szokatlan alázatossága megindította, most ébredt csak tudatára annak, mennyire imádja «a herczegnő leányát». Etel egészségi állapota aggasztotta. A leány, a ki eddig a viruló erő megtestesülése volt és aczélidegekkel látszott bírni, most gyakran szívdobogásban szenvedett. – A bárónő remek szervezete le fogja győzni a keletkező bajt, – mondták az orvosok, – a bárónő kerüljön minden felindulást, vegyen mindent könnyedén, vigadjon, mulasson. Legjobb gyógyszer a kaczagás…

Etel komoly arczczal igérte, hogy kaczagni fog, ha aztán sötét éjjel egyedül volt szilajul dobogó szivével, kezei hidegülni kezdtek és rémület vett erőt rajta: párnáiba rejtette arczát, nehogy a missis a mellékszobában meghallja zokogását.

A sok keserüség között növekedő diadalérzettel várta szabadítóját. A hangok, a melyek Kun Attila nevét a nyilvánosság előtt mind gyakrabban hangoztatták, eljutottak hozzá is.

– Reménylem, ezentúl saját jóvoltodból is el fogsz jönni? – szólt Iván báró, midőn Korláth elbúcsuzott.

Az őrnagy habozva tekintett Etelre, – a ki kezet nyújtott neki.

– Örvendeni fogok, ha legrégibb barátomat minél gyakrabban láthatom.

XXI.

A gázlángok már kigyuladtak a Nemzetőr szerkesztőségében, a munka javában folyt.

Csapó szerkesztő, a ki a lap tulajdonképpeni lelke és éltető eleme volt, kavargó füstfelleg közepett könyökölt dolgozóasztala fölött. Jeles hirlapiró, de igénytelen külsejű ember volt, rövidlátó arcza a túlfeszített éjjeli munka következtében kedvtelen, életunt kifejezést nyert, elhanyagolt ruházata eléggé mutatta, mily bölcseleti gondatlansággal viseltetik Csapó úr az ő külső megjelenése iránt. A Nemzetőr szép olvasónői, ha hébe-korba illatos levélkéket menesztettek a szerkesztőségbe, képzeletükben bizonyára más külsővel ruházták fel a hires «Ráspolyt», a ki szellemtől és finom gúnytól csillogó napi csevegéseivel híressé tette lapja tárczarovatát.

Csapó úr éppen «a közélet egy előkelő faktorának» tollából származott czikket dolgozott át. Csapó úr művészi tökélyre vitte a munka e nemét – néhány közbeszúrt ötlettel, egy megpendített eszme továbbfejtésével, a legrosszabb czikket is élvezhetővé tudta tenni. Csapó úr kegyelméből a közélet nem egy előkelő faktora keveredett már ügyes tollú ember hírébe.

A mellékszoba ajtajából most a főszerkesztő szólította Csapót. Kun egy kéziratot nyujtott szerkesztője felé, a melyen az utolsó sorok még nedvesek voltak.

– Olvassa el e czikket, – mondta, széket tolva Csapó elé.

Három rövid czikk volt, mindhárom ismét a kevemegyei vízszabályozásoknál fölmerült visszaélésekre vonatkozott és élesen támadta a közmunkaügyi tárczát.

– Mit szól hozzá? – kérdezte Attila.

– Remekül van megírva, – felelt Csapó, – de ha követni akarja a tanácsomat, dobja tűzbe.

– Tudtam, hogy ezt fogja mondani, – szólt Attila nevetve.

– E czikkek megjelenése után a Nemzetőr nem lesz többé az, a mi volt. Eddig bizonyos értelemben a pártok felett állott, szavát meghallgatták minden táborban, – ennek köszönhette nagy befolyását. Ez most meg fog változni, mert e czikkekben nyilt támadás van a kormány ellen s mi teljes erővel evezünk az ellenzék felé…

– Nem fogunk csatlakozni egy ellenzéki párthoz sem.

– De nem akadályozhatjuk meg, hogy ők ne csatlakozzanak hozzánk. Ez egyre megy; a Nemzetőr pártlap lesz.

– Látott már embert, a ki nem megy harczba, mert sajnálja fényes fringiáját? A lap különben mindenben követi régi irányát, nincs is ellenvetésem, ha főleg a miniszterelnökkel szemben nem kíméli a tömjénfüstöt; – támadólag csak a közmunkaügyi tárcza ellen lépünk föl – ezt a polémiát magam fogom vezetni.

Csapó urat e nyilatkozat kissé megnyugtatta s mert a mellékszobában vinnyogni kezdett a telefon csengője, otthagyta főnökét.

Kevés idő mulva egy katonatiszt lépett a szerkesztőségbe, Kun után tudakozódott. Fiatal százados volt, éles, merész vonásokkal, nyulánk termetéhez jól illett a törzskari egyenruha.

– Bóditz vagyok, – mondta, Attila szobájába lépve.

– Örvendek. A családi hasonlatosságot atyjával fölismertem.

– Képviselő úr barátja atyámnak?

– A méltóságos úr tisztelői sorába tartozom.

– Emlékszem, hogy atyám gyakran különös rokonszenvvel emlékezett meg képviselő úrról, – e barátságos viszony fölbátorít egy kérésre…

Attila helyet kínált látogatójának, a ki folytatta:

– Kérelmem nagyon bizalmas természetű. Nyiltságom meg fogja lepni, de szolgáljon mentségemül, hogy bennem egy szikrája sincs atyám diplomácziai tehetségének és hogy kényszerhelyzetben vagyok.

Attilát e bevezetés kiváncsivá tette.

– Képviselő úr mindenesetre hallott ama botrányos viszonyról, a melyben atyám Grimaldi Liviához áll? Ismeri atyámat és a dolgot épp oly érthetetlennek fogja találni, mint magam. Tény azonban, hogy atyám öreg napjaira teljesen a tánczosnő hatalmába került. Elképzelheti, hogy e szerencsétlen szenvedélye sok kínos és viharos jelenetet idézett elő otthonunkban; a vége az lett, hogy szegény anyám, a ki már ezüstlakodalmát is megülte, kénytelen volt az én lakásomba költözni, atyám pedig megindította ellene a válókeresetet és komolyan el van határozva, hogy ama személyt nőül veszi…

– Nem tudott százados úr semmit sem elérni atyjánál?

– Semmit; meglehet, hogy magam vagyok az oka, mert túlheves voltam. Atyám kiutasított házából és kitagadással fenyegetett.

– Azt hiszi, hogy fenyegetését teljesíteni fogja?

– Isten a tanum, hogy könnyű szívvel mondanék le örökrészemről, ha a dolog nem érintené életboldogságomat. Én vőlegény vagyok. Jegyesem nem gazdag, de előkelő családból, a Hajváry-családból származik. A család előitéleteit az új nemessel szemben csak arám állhatatossága tudta legyőzni. Ha most a hirhedt Livia atyám neje lesz, a Hajváryak nem fognak rokonságba lépni egy névvel, a melyhez országos botrány emléke fűződik… Mindezt azért mondtam el képviselő úrnak, mert tudom, hogy befolyással bír atyámra…

Attila szavába vágott.

– Félek, hogy félreismeri viszonyomat atyjához. Nem állunk oly közel egymáshoz, mint talán gondolja, és sejtem, hogy utaink a közel jövőben teljesen el fognak válni.

– Magam sem reménylem, hogy valaki egyszerüen kibeszélhesse atyám fejéből ezt a szerencsétlen rögeszmét. Emlékszem azonban, hogy a Nemzetőr egy időben élesen birálta meg Livia erkölcsi viseletét; akkoriban azt hittem, hogy e czikkek talán lehetetlenné fogják tenni a tánczosnőt, – újabb időben azonban azt kellett tapasztalnom, hogy a lap megváltoztatta nézetét és most – bocsánat! – most ön csinálja neki a legnagyobb reklámot…

– Ujságczikkektől ne várjon eredményt. Ha kiüldöznők is az Operából, azzal még nem nyernénk semmit.

– A mennyire atyámat ismerem: igaza lehet.

A százados kissé gondolkozott, aztán megadással mondta:

– Bocsásson meg, hogy ennyi időn át untatom, de lássa, nekem sajátságos ösztönöm sugallta, hogy ha valaki, úgy ön segíthet rajtam. Atyám egyszer a képviselőházból jött, ha jól tudom, a költségvetést tárgyalták…

– Akkor kissé összekaptunk, – jegyezte meg Attila.

– Atyám az ülés után elragadtatással beszélt önről. – Ember a talpán, – mondta, – úgy sarokba szorított, hogy mozdulni sem bírtam. Másnap meg azt mondta önről: ha van ember, a ki a kártyámba lát, úgy Kun az.

Attila elmosolyodott.

A százados folytatta:

– Mikor most hiába törtem fejemet, miként vethetnék gáncsot Livia terveinek, elhatároztam, hogy feljövök önhöz, elmondok önnek mindent, megkérem, hogy legyen barátom és segítsen rajtam.

A képviselő kezet nyujtott a századosnak, a kinek nyiltsága megnyerte tetszését.

– Barátságomat már is megnyerte. Minő stádiumban van különben atyjának válópöre?

– Egy hónap mulva már be is lehet fejezve.

Attila gondolkozva járt fel és alá a szobájában, a százados feszült figyelemmel tekintett arczába.

– Atyja nem fog lemondani Liviáról, – mondta a képviselő, – de Liviát talán rá lehetne bírni, hogy kikosarazza az atyját. Ha Livia például beleszeretne valakibe, komolyan beleszeretne, – akkor a kérdés meg lenne oldva.

– Tud is az szeretni! – szólt Bóditz.

– Nem ismeri a balletcsillagok természetrajzát. Önzők és szívtelenek azokkal szemben, akik őket szeretik, de föláldozók azok iránt, a kiket szeretnek. Százados úr! Volna bátorsága arra, hogy atyja versenytársa gyanánt lépjen föl?

A százados meglepetten tekintett Attilára, aztán fejét csóválta.

– Az lehetetlen, mit szólna menyasszonyom?

Attila elgondolkozott, aztán elmosolyodott és órájára nézett.

– Hagyjuk a dolgot egyelőre függőben, meglehet, hogy rövid idő mulva nemcsak jó tanácscsal, de tettel is segíthetek önön…

A százados elment, Attila pedig kiszólt a szerkesztőségbe:

– Ma magam megyek az Operába.

XXII.

A következő vasárnap a Nemzetőr volt a főváros legolvasottabb hírlapja. Daczára annak, hogy a lap (Csapó úr elővigyázata folytán) a szokottnál nagyobb kiadásban jelent meg, az ujságárusítók csakhamar elkapkodták az utolsó példányig. A nap eseménye az államtitkár ellen intézett támadás volt.

A Nemzetőr főszerkesztője este kissé izgatott hangulatban hagyta el a szerkesztőséget és az Andrássy-út felé irányította lépteit. A képzőművészetek palotájában egy külföldi művész állította ki festményeit; a mióta a kiállítás megnyilt, egész nap tarka tömeg hullámzott a termekben, este pedig hosszú kocsisor várakozott a villamos fényben úszó főbejárat előtt.

Attila meglehetősen későn vett magának időt a kiállítás megtekintésére. A záróóra közel volt, a termekben csak néhány rajongó műbarát késett még, vissza-visszatérve egy-egy képhez. Attila a folyosón át a nagy terembe lépett, hogy megszemlélje a kiállítás fénypontját, egy óriás csoportképet. A teremben már csak két személyt talált: egy fiatal hirlapírót, a ki könyvében jegyezgetett s egy koczkás ruhájú éltesebb hölgyet, a ki a kereveten ült s tárgymutatója fölött csöndesen elszunyadt.

Midőn Attila a kisebb mellékterembe lépett, az ajtóban meglepetve állott meg. A szobában magas női alak állott egy kép szemléletébe merülve, klasszikus metszésű vonásai a villamos fényben márványfehérek voltak. A fiatalember szíve viharosan dobogott…

– Etel!

A bárónő lassan az ajtó felé fordította fejét, aztán kezét keblére szorította, ujját pedig ajkához emelte, hallgatást parancsolva. Attila mozdulatlanul maradt, mintha igézet alatt állana s tétovázó szemmel tekintett a leányra.

Most feléje lépett, a bárónő gyorsan az ablakmélyedésbe hátrált, ujját még egyre ajkán tartva.

– Legyen nyugodt, kérem, őröm a mellékszobában van. Tegyen úgy, mintha egy képet szemlélne s beszéljen halkan…

Ezt suttogó hangon mondta.

Attila néhány lépésnyire állott Eteltől, a ki félig hátat fordítva neki, egy magasan függő kép szemléletébe látszott elmerülni.

– Etel! Oly régóta nem láttalak…

– Halkabban!

– Itt maradsz most a fővárosban?!

A bárónő igent intett.

– Gyakran foglak láthatni?

A bárónő fejét rázta.

– Csak ha véletlenül találkozunk. Őrizet alatt állok. Ne tegyen kisérletet, hogy közelembe jusson, ezzel csak rosszabbítaná a helyzetemet. Sokat szenvedtem önért.

– Légy erős! – mondta Attila. – Nemsokára meg fog változni minden. Sorsomnak most kell eldőlnie, ha győztes maradok, kiszabadítlak…

– Imádkozni fogok, hogy győzzön; de ha nem győz?

– Akkor vége, mindennek vége!

Etel a fejét ringatta.

– Akkor is megosztom sorsát, – mondta egyszerűen.

E szavaknál hátraszegett fővel, nyugodtan tekintett a magasba, a halkan zümmögő üveggömb bűvös fénynyel árasztotta el.

Fiatal házaspár lépett most a terembe. Egy pillanatig habozva néztek a bárónőre, vajjon az is a kiállított tárgyakhoz tartozik-e, aztán sorra vették a festményeket. A férj suttogó hangon magyarázta azt, a mit könyvéből olvasott, a csinos nő hivő áhitattal biczczentett fejével. Midőn végre távoztak, Etel újra megszólalt, most már Attilára szegezte szemeit.

– Még egyet! Tudja, hogy nem vagyok féltékeny, de gyűlölöm a hazugságot, még a gondolatban elkövetett hazugságot is…

– Kétkedel bennem?

– Egyszer azt mondta, szeret. Elvárom, hogy a mely perczben érzi, hogy nem szeret többé, ezt nyiltan és becsületesen tudtomra fogja adni…

E pillanatban gyors, botorkáló léptek közeledtek. Etel összerezzent és ajkába harapott. A missis lépett a szobába; miután álmos, gyanakvó pillantást vetett Attilára, nehány torokhangot hallatott és védenczével távozott. Nemsokára harangütés jelezte a záróórát.

Attilának nem volt alváshoz kedve, fölkereste a bátyját. A grófot festői műhelyében találta. Tehetsége fölülemelkedett a műkedvelők szokott színvonalán, futólagosan odavetett tanulmányai meglepő tehetségről tanuskodtak, mivel azonban nem merített a természet örök forrásából és modellek után sem dolgozott, alkotásai a valószinütlenség és a bevégzetlenség bélyegét hordták magukon. A mit első hevében jól alkotott, azt kidolgozás közben ismét elrontotta. Rendesen egyes részleteket kezdett az összbenyomás rovására kidomborítani, ha aztán belátta, hogy nem képes többé az eredeti eszme magaslatára emelkedni, kedvét veszítette és megsemmisítette a bevégzetlen munkát.

Műterme – egy üvegkupolás szoba – teljesen nélkülözte a divatos művészműhelyek szeszélyes díszítését. Összes művészi berendezését néhány festőállvány és fabáb s a fal mellett elhelyezett nagyszámú gipszöntvény képezte, modellek hiányában az utóbbiakról készítette tanulmányvázlatait. Ezek közt volt a mediczii, a knidoszi, az akropoliszi, úgyszintén a Kallipygos és Astragaligusa melléknevekkel felruházott Vénusz. Márványszobor csak egy volt köztük: a milói Vénuszé. A háttérben harmónium állott, a melyen a ház ura néha játszani szokott.

A grófot festői műhelyében találta.

Midőn a képviselőt most belépni látta, szó nélkül leemelt az állványról egy megkezdett képet s festett oldalával a falnak támasztotta. Attila megszokta már bátyjának ilyféle különczködéseit s a kerevetre vetette magát.

– Tudod, – kérdezte, – kivel találkoztam ma?

Agenor kérdőleg tekintett rá.

– Etellel!

A gróf hirtelen megfordult sarkán s az ablakmélyedésbe lépett. Egy ideig ujjaival az üvegen dobolt, aztán nyugodtan kérdezte:

– Itt vannak Lovrichék?

– Itt vannak és éppen jókor jöttek, hogy tanui legyenek a döntő ütközetnek. Ma dördült el a Nemzetőrben az első robbantó lövés, holnap a kormánynyal már nyilt harczban állok, – meglehet, hogy a válságtól már csak hetek választanak el.

Agenor a harmóniumhoz ült s szárazon mondta:

– Ha azok a szegény ördögök, a kik leleplezéseid folytán kenyerüket veszítették, legalább tudnák, hogy nekik a szép Lovrich Etelért kell éhezniök!

– Mit akarsz? Thersites is a szép Helenáért szenvedett. C’est la guerre!

– Thersites kenyérért harczolt, valamint Hektor hazájáért, Achilles pedig a halhatatlanságért, – de egyik sem az asszonyért. Barátom, te sem küzdesz asszonyért!

Agenor végigfuttatta ujjait a billentyűkön s mielőtt Attila még válaszolhatott volna, megkérdezte:

– Bizton tudod, hogy Etel szeret?

– Sajátságos kérdés! Ha nem szeretne, miért kötné sorsát az enyémhez? Az egész leány különben élő talány előttem s éppen ez az, a mi ellentállhatatlanul vonz feléje.

Agenor játszani kezdett hangszerén, a hosszan nyujtott, telt hanghullámok szétáradtak a kupola alatt. Attila elmerengve hallgatta a sajátszerű zenét s a milói Vénusz szobrára tekintett, a mely fenséges márványszépségében állott előtte.

– Az istennő arcza csodálatosan emlékeztet Etelre, – mondta egyszerre.

– Csak most veszed észre ezt a hasonlatosságot? – kérdezte Agenor, megszakítva játékát.

– A műcsarnokban tünt föl először. A villamos fény és az éles árnyék meglepővé tették a hasonlatosságot.

– Hiszel a szerelemben? – kérdezte Agenor váratlanul.

– Hogy hiszek-e? – Az emberek évezredek óta mást se tesznek, mint szeretnek.

– Oh igen, az emberek! Az emberek évezredeken át hittek kísértetekben, szellemekben és boszorkányokban is. Hány boszorkányt égettek meg? Látod, azért még sincsenek boszorkányok.

Attila észrevette, hogy Agenor ma a szokottnál is komorabb hangulatban van, azért nem is mondott neki ellent. Bátyja időközben zsebretett kézzel lépett a milói szobor elé és sajátságos mosolylyal tekintett végig a márvány-istennőn.

– És tudod mi az asszonyi szépség? A zsiradék helyes elosztása a bőr alatt…

A gróf fel-alá kezdett járni és szokása szerint szárnyra bocsátotta szeszélyes röptű szellemét:

– A teremtés minden teremtményét fegyverrel ruházta fel, hogy megállhasson a létért való küzdelemben. Az oroszlánnak körmöket adott, a verticellának pedig tapadó csápot, a melylyel hozzá tapad a kagylóhoz vagy békához, hogy egész életén át hurczoltassa és tápláltassa magát. A mi a verticellának a csáp, az az asszonynak a szépség. Schopenhauer mondta, hogy a természet a női szépséggel rövid ideig tartó csattanó hatást akart elérni; – a férfi a szépség részegítő hatása alatt szem elől téveszti józan önérdekét és – a verticella hozzá tapad, hogy gondtalanul eviczkéljen az élet tengerében. Ez a szerelem s a házasság genézise, értve mindkettőt eredeti, tehát tökéletes alakjában… A mit a költők és rajongók még hozzáadtak, az mind sallang, hogy szalonképessé tegyék vele a meztelen ösztönt.

Attila kaczagott, de bosszankodott is.

– E szerint a szerelem s a nőiesség egész kultusza az – izmok s a zsiradékok felosztásán alapszik? Ha ez áll, akkor a lángész az agy foszfortartalma, az erény a kellő csábítás hiánya, az egész világ pedig…

– Az egész világ pedig nem templom rajongók számára, hanem műhely, – egészítette ki szárazon Agenor.

Attilának nem volt bátorsága kommentárt adni a «műhely» fogalmához, a mely oly kevéssé egyezett meg bátyja életmódjával.

XXIII.

Attila Korláthtal az Operában volt, a hová egy idő óta gyakran eljárt.

A szemben levő páholyban Bóditz ült, az első helyet egy kiélt arczú öreg foglalta el, a ki élénken látcsövezte a közönséget.

– Ki az Bóditz mellett? – kérdezte Attila.

– Ojtózy, – volt a felelet. – Ojtózy gróf e napokban jött csak meg egyik külföldi udvarból, a hol magasabb diplomácziai állásban tartózkodott.

A kegyelmes úr most a színpadra irányította látcsövét, aztán szomszédjához fordult.

– Csinos! mi a neve?

– Livia, Grimaldi Livia, – felelt Bóditz.

– Kinek a gyémántjait viseli? – kérdezte a kegyelmes, a ki még sokkal rövidebb idő óta volt itthon, semhogy ismerhette volna a Bóditzról keringő pletykákat.

– Nem tudom, kegyelmes uram, én nem törődöm ilyenekkel…

A gróf még egyre a színpadra figyelt.

– Jól tánczol. Van valami a mozdulataiban, a mi Elszler Fánnira emlékeztet, csak valamivel lágyabb. Ah, most már tudom, ki fizeti az ékszerész-számláit.

– Kit gondolsz, kegyelmes uram? – kérdezte Bóditz kelletlenül.

– Ott szemben a páholyban – egyik a kettő közül. – Az egyik talán Korláth – de a fekete.

– Kun Attila.

– Kun? Úgylátszik, a néptribunnak főúri kedvtelései vannak. – Livia neki tánczolja egész szólóját.

És valóban, a szép tánczosnő – nem törődve a közönséggel – szemét folyton Attila páholyára szegezte. A mint gömbölyű karjait feje felett összefonva, könnyen és karcsún perdült a lámpák elé, az ember azt hihette volna, hogy illatos almafavirág, a melynek csak gyönge légáramra van szüksége, hogy lihegve és csillogva szálljon ama földszinti páholy homályába…

Attila tapsolt, Livia a karnak engedte át a tért s pihegve, csípőre tett kezekkel sétált föl-alá a háttérben. A tánczbetétnek vége lett, a dalmű tovább folyt, midőn Livia bizalmasainak egyike megjelent Attila páholyában.

– A művésznő egy perczre öltözőjébe kéreti a képviselő urat; azt hiszem, lapjának dícséretét akarja megköszönni.

Attila kissé gondolkozott, azután kijelentette, hogy nem megy, nem hagyhatja egyedül barátját.

– De Livia azt mondta, hozzam fel minden áron.

– Mondja neki, hogy nem sikerült semmi áron.

– Nem fogja elhinni, majd azzal gyanusít, hogy féltékenységből át sem adtam üzenetét. Adjon legalább valami bizonyítékot kezembe.

Attila kivette gomblyukából az ibolyacsokrot s odaadta.

Ojtózy gróf időközben érdeklődéssel szemlélte a Nemzetőr szerkesztőjét, végre letette látcsövét s Bóditzhoz fordult.

– Ez az ember sok főfájást okoz nektek? – kérdezte.

– Attól félek, hogy a java még hátra van. Olvastad ma a lapját?

– Olvastam. Azt hiszem, a titkár nemsokára megrongált egészségét valami külföldi fürdőben fogja helyreállítani. Botrányhajhászatból teszi ezt Kun, vagy akar valamit?

– Akar valamit. Mióta tanulmányozni kezdtem, meggyőződtem, hogy jól megfontolt terv szerint halad egy kitűzött czél felé.

Bóditz önmegelégedéssel kezdte magyarázni azt, a mit Kun tervének nevezett. Bóditz a parlamenti aréna forró porondján vénült meg és bizonyos gyöngédséggel figyelte meg a fiatal nemzedék ama tagjait, a kik, véleménye szerint, ügyesen forgatták az alkotmányos küzdelem fegyvereit. Ez nem akadályozta a vén gladiátort abban, hogy alkalomadtán egy fiatal bajnoknak nyakát szegje.

– Első czikkeiben, a melyeket a kevei szabályozás ügyében írt – szólt Bóditz, – a védművek szakszerű kritikáját hozta, több baklövést mutatva ki. Ez feltünést keltett és néhány alantas közegnek állásába került. Egy későbbi czikk sikkasztással vádolta a társulat vezetőit. Az elcsapott mérnökök mint tanuk jelentkeztek; bebizonyult, hogy a kevei töltés czölöpjei egy méterrel rövidebbek az előirányzatnál, egyik igazgató lemondott az állásáról, egyik vállalkozó pedig hüvösre került. A per be volt fejezve, mindenki elintézettnek gondolta a dolgot, Kun ekkor azt állította, hogy a társulatot ellenőrző kormánybiztos megvesztegettette magát. A biztos nem várta be a vizsgálatot, hanem előrehaladott kora miatt nyugalomba vonult. Mi akkor kezdtük sejteni, hogy egy óvatos, de vakmerő ellennel állunk szemben s mert erélyének és kiváló szakértelmének nem egy bizonyítékát adta már, azon voltunk, hogy megnyerjük magunknak.

– Tettetek kisérletet?

– Tettünk.

Bóditz hangja suttogássá vált, midőn folytatta:

– Magam jártam nála, értésére adtam, hogy a kormánybiztos állása üresedésben van…

– Mit felelt?

– Azt mondta: az istenek nem arra valók, hogy fazekat drótozzanak.

– Ej, hisz ez nagyzási hóbortban szenved!

Bóditz vállat vont.

– Nagyon bízik magában.

– Azt hiszed, hogy veszedelmes lehet?

– Már is a fejünkre nőtt. A csőcselék rajong érte, a titkár bukása csak növelni fogja erejét és önbizalmát.

– Akkor a miniszterre kerülne a sor? Azt hiszed, hogy Kun egyedül fogja ostromolni a kormányt?

– Egyedül? Ő kívül áll ugyan a pártokon, de a kormány elleni küzdelemben számíthat valamennyi ellenzéki párt támogatására.

A kegyelmes úr ismét Kunra irányította látcsövét, közben halkan mondta:

– Arisztokratikus orr, tüzes szem, érzékies száj – barátom! Ily anyagból nem gyúrnak Cézárokat, legfölebb Alkibiadeseket. Sokkal fiatalabb és vérmesebb, semhogy sokáig fenn tudja magát tartani a közvélemény kegyében. A nép azt kívánja bálványaitól, hogy legyenek mentek emberi gyöngéktől, járjanak otthon is fekete kabátban és csináljanak borotválkozás közben is ünnepélyes arczot. Meglásd, Kun ezt nem győzi sokáig. Egyszer majd alkibiadesi mámorában széttör néhányat az útszéli istenek közül, akkor halált fognak rá kiáltani azok, a kik ma vállaikra emelik. Talán a legjobb, a mit Kunnal szemben tehettek: várjatok!

– Az a kérdés, lesz-e időnk erre. Nem hiszem, hogy Kun rendszeres ostrom alá vegye pozicziónkat; ez ostrom alatt kénytelen volna kimutatni saját gyöngéit is. Váratlan, vakmerő támadással fog ránk törni; ily támadás az ő hatalma és népszerűsége mellett veszélyes lehetne. Tudod, hogy nincs egységes kormánypártunk, a párttöredékek, a melyeket a miniszter oly ügyesen tud egymás ellen kijátszani, csak lazán függnek össze… Ha nem értek rá várni, akkor tegyétek ártalmatlanná. Egy fiatalembernek, a ki a tribunt adja, de sem erkölcseiben, sem elveiben nem puritán, mindig elevenére lehet találni. Egy ostobaság, egy párbaj, egy botrányos szerelmi kaland, – ilyesmi lerántja válláról a tribun-tógát. A mennyire emlékszem, te értesz ily apró komédiák rendezéséhez! Talán éppen ez a tánczosnő lehetne fegyver a kezedben.

Bóditz nem felelt, nem tetszett neki, hogy a kegyelmes úr oly állhatatosan összeköttetésbe hozza Liviát az afrikaival…

Attila időközben elbucsúzott Korláthtól s még az előadás vége előtt hagyta el a szinházat. Az utczasarkon bérkocsi állt, a bakon leánycseléd ült nagy ruhás-kosárral, a kocsi előtt karcsú női alak várakozott. Attila fölismerte Liviát.

– Az éj oly szép, hogy szeretnék gyalog menni, ha nem volnék egyedül, – szólt a tánczosnő a szobaleányhoz, a kivel láthatólag bizalmas lábon állt.

– Ha elfogadja kíséretemet, nem lesz egyedül, – szólt Attila.

A tánczosnő hátra fordult.

– Ej, lám, Kun! A jó alkalmat nem szalasztom el. Hajts!

Az utóbbi meghagyás a kocsisnak szólt.

Livia könnyű léptekkel haladt Attila mellett.

– Nem lett volna szabad kiséretét elfogadnom, büntetésül, hogy nem jött föl a színpadra.

– Nekem pedig nem lett volna szabad kíséretemet fölajánlanom.

– Udvariatlan! És miért nem?

– Hazudjak?

– Nem, mondjon igazat; jutalmul megbocsátok.

– Megigéri? Tehát hallja: óvakodom a tűztől, nem akarom megperzselni a szárnyamat.

Livia kaczagott.

– Ezt olyan hangon mondja, hogy nem tudom, bóknak vegyem-e vagy gorombaságnak?

– Egyiknek sem, vegye igazságnak.

Livia kissé elgondolkozott, majd büszkén mondta:

– Pedig elhiheti, ha tehetségemben állana, akkor sem éreznék kedvet önt – hogy is mondta? – megperzselni.

– Abban nem kétkedem.

– Én azt hiszem, barátom, maga kissé képzelődő; kissé nagyon is képzelődő. A csokrot, a melyet küldött, természetesen eldobtam.

A tánczosnő fehér fogait mutatta és merészen hazudott; az ibolyacsokor a mellére volt tűzve.

– Csak azért hívattam a színpadra, – folytatta, hogy megköszönjem a Nemzetőr birálatát.

Attilának csak most tünt föl, minő bizalmas lábon áll már Liviával.

– Meg van most elégedve velem? – kérdezte.

– Köszönöm, többet tett értem, mint a mennyit megérdemeltem. Most már jól találom itt magamat, a közönség is kezd szeretni. Kezdetben sokat boszantottak, képzelje, egyik élczlap versben azt állította, hogy két kedvesem van egyszerre. Nem infámis hazugság?

– Én mindig csak a felét hiszem annak, a mit a világ mond.

Livia megállt s végignézett rajta.

– Mit jelentsen ez?

– Vegye úgy, a mint mondtam. Vagy említsek nevet?

– Tegye, kérem!

– Bóditz lovag.

Livia nevetett.

– Ennyi az egész? Bóditz! El fogja hinni, ha becsületszavamra mondok valamit? Hallja, Bóditz még a kisujjam hegyét sem csókolta meg, nem, egyszer sem…

Aztán fölemelte fejét:

– A kit nem szeretek, annak nem leszek kedvese, legfölebb felesége.

– Ha ismeretségünk nem volna oly újkeletű, kérdeznék öntől valamit.

– Kérdezzen, mintha gyermekkori játszótársak volnánk.

– Mi birta arra, hogy az öreget – elbolondítsa?

– Nem udvarias, de legalább őszinte. Elhiheti, nem törődöm Bóditz pénzével. Ezt könnyebben kaphatnám meg, ha nem lennék a neje. De nekem a neve kell! A fővárosiak eleget boszantottak ostoba pletykáikkal, most én fogom őket visszabosszantani azzal, hogy lovag Bóditzné és méltóságos asszony leszek.

– S e szeszélyért fel akarja dúlni egy család boldogságát? Bóditz neje öreg anyóka, fiatal korában együtt küzdött és koplalt férjével; most, midőn öreg napjait kényelmes jólétben tölthetné, elkergeti házából? Van lelkiismerete?

– Nincs! Az olyan nőnek, mint én vagyok, lelkiismeretre nincs szüksége. De miért mondja nekem mindezt?

– Még nincs vége! Bóditznak van egy fia, nyiltszivű, becsületes katona, atyja kitagadta – ennek ön az oka. A fiu vőlegény és imádja menyasszonyát; az eljegyzés felbomlott, – ennek is ön az oka!

– Mért mondja nekem ezt? – kérdezte Livia egymásra harapott fogakkal.

– Szíve meg fogja adni a választ.

– Már megint a szívem! Hát van nekem szívem?

– Bizton tudom, hogy most érzi dobbanását.

Livia félvállról nézett kisérőjére, aztán halkan mondta:

– Minderről nem tudtam semmit. Az öreg azt mondta, hogy felesége akar válni, az ügyvéd is azt mondta, barátaim mind azt mondták.

– Akkor versenyt hazudtak, – igen, hazudtak! Őrízkedjék különben úgynevezett barátaitól. Ezeket az alázatos, igénytelen embereket csak a hiuság viszi az ön közelébe, ezek jobban rontják hírét, mint a legkérlelhetetlenebb ellenségei.

– Itthon vagyok, – mondta Livia egy bérház kapuja előtt.

Attila megnyomta a csengetyű gombját s a tánczosnőhöz fordult, a ki némán támaszkodott a kapunak s nagy szemekkel tekintett rá.

– Haragszik?

Livia lassan rázta fejét.

– Nem haragszom, – úgy látom, magának több van megengedve, mint másoknak.

Attila fogva tartotta a kezét, a melyet Livia feléje nyújtott.

– Ha bizton tudnám, hogy nekem több van megengedve, szeretnék e jogommal visszaélni.

– Mit akar?

– Fogadja el látogatásomat.

– Most?

– Most.

– Ezt megérdemeltem, – szólt Livia, miközben iparkodott ujjait kiszabadítani. Midőn ez nem sikerült, gúnyosan mondta:

– És ha most fölviszem, ugy-e bár, akkor kész nekem megbocsájtani, hogy tönkre akarom tenni egy család boldogságát?

– Nem, Livia, maga félreért. Ha most fölvisz lakására, kérni fogom, hogy holnap dobja ki onnan Bóditzot.

Livia nagy szemeket meresztett rá, aztán elfojtott hangon kérdezte:

– Tehát azt kívánja, hogy válasszak Bóditz és maga közt?

– Ha azt kívánnám?

– Ne így! Kívánja vagy nem kívánja?

– Tehát: kívánom!

– Ej! S mit nyújt maga nekem?

– Nem veszem nőül, de nem is sértem meg gyémántokkal.

A házmester kulcsa megfordult a zárban.

Attila még mindig fogva tartotta a kis kezet.

– Ő – vagy én? – kérdezte most hévvel s e hév nem volt egészen mondvacsinált.

– Nem, – önnel szemben tisztességes maradok.

Livia kiragadta kezét s befutott a kapun.

XXIV.

A mit Ojtózy gróf Bóditznak az Operában megjósolt, az nemsokára szóról-szóra bekövetkezett, A Nemzetőrben megtámadott titkár «megrongált egészségének helyreállítása czéljából» hosszabb szabadságot vett s a czitromok honába utazott. A hivatalos frázis nem tartotta magát sokáig, a mérvadó körök csakhamar kénytelenek voltak leplezetlenül bevallani a titkár bukását. Ojtózy a titkár legjobb barátai közé tartozott, de azért büszke volt a diadalra, a melyet politikai előérzetének csalhatatlansága aratott.

Kun hatalma és a mérvadó körök zavara félelmetes mérvben kezdett nőni. A kisebb hirlapok, a melyek a Nemzetőr uszályába kapaszkodtak, siketítő diadalrivalgásba törtek ki, a félhivatalosak pedig jó arczczal beleharaptak a savanyú almába, megelégedéssel konstatálva, hogy a kormánynak van hatalma és jóakarata minden vétkest – álljon az bármily magasan – megbüntetni.

A Nemzetőr tartózkodó állást foglalt el, néhány czélzása sejttette, hogy a purifikáczió művét még nem tekinti befejezettnek.

Mit akar ez még? kérdezték egymástól a kormány bizalmasai.

A tigris csakhamar kimutatta karmait. Parlamenti körökben hire járt, hogy Kun interpellálni szándékozik a közmunkaügyi minisztert a szabályozási ügyben.

Attila maga gondoskodott róla, hogy a hír jóeleve elterjedést nyerjen, – talán, mert szüksége volt a közönség feszült figyelmére, a telt karzatokra és a képviselőház előtt tolongó tömegre, mint statiszta eszközökre.

A sajtó napok óta foglalkozott a történendőkkel s mikor elérkezett a várt nap, a közönség kiváncsiságának húrja pattanásig meg volt feszítve. A szabályozási visszaélések alárendelt kérdése teljesen háttérbe szorult, mindenki érezte, hogy nagyobb dolgokról, talán a kormányon levő párt tűzpróbájáról van szó.

A parlament előtt már korán reggel tarka néptömeg tolongott. Azzal töltötték idejüket, hogy az érkező képviselőkkel lármás módon tudatták rokonszenvüket vagy ellenszenvüket. Zalkovszky – deli alakja miatt – először életében kapott harsány éljent, a min ő csodálkozott leginkább. A meginterpellálandó miniszter ellen tulajdonképpen tüntetés volt tervezve, midőn azonban a méltóságteljes aggastyán, a ki egy történelmi név viselője volt, kiszállt kocsijából, a tömeg némán csinált neki helyet.

A folyosókon nyomott csend uralkodott, a képviselők sűrű csoportokba verődve, beszélgettek.

Az ülés kezdetét vette, Kun még nem mutatkozott. A száraz napirendet gyorsan leőrölték. Most az utczáról tompa moraj hallatszott, a mely zúgva közeledett és harsogva áradt a képviselőház előcsarnokáig.

– Üdvöz légy, Grachus! – szólt Bóditz a buffetbe lépő Kunhoz.

– Grachus sorsára akarsz juttatni? – kérdezte a megszólított.

– Ma még nem – ma te dobhatod a Dunába a szenátust…

A karzatok szakadásig voltak megtömve, a képviselők látcsövei főleg egy pont felé irányultak, a hol óriás legyező mögül Livia csinos arcza mosolygott alá.

Sorra kerülnek az interpellácziók. A villamos csengetyűk megszólalnak, a padok csakhamar megtelnek. Egy öreg képviselő nagy bőbeszédűséggel interpellál a romániai marhabevitel tárgyában…

Végre Kun nevét olvassák. Attila fölegyenesedik és szólni kezd. Első szavait elnyeli a zaj, végre csend áll be. Akadozva beszél, mintha el volna fogulva, előadása meglehetősen száraz. A hallgatóság elfojtott lélegzettel követi szavait. A szónok lassanként nekihevül, kilép tartózkodásából, öblös hangja betölti a termet. Most egy pillanatra elhallgat, ajkain gúnyos mosoly fut keresztül, aztán maró iróniával kezdi ecsetelni a kormány «elsimító gépezetének» működését… Minden megjegyzése egy ragyogó darázs, a mely mérges fullánkot hagy ott, a hová száll. A rövid szüneteket zúgó helyeslés tölti be. Most hangja halkabban cseng, a mint rátér a követett rendszer következményeinek ecsetelésére. A hallgatóság egy része teljesen a szónok uralma alá kerül. A ház – köznapiasan szólva – zúgó tenger, a melynek hullámai felcsapkodnak a karzatokig. Kun szavára elemi erővel törnek elő a meglepetés, a megbotránkozás, a helyeslés hangjai, kezének egyetlen intésére mély csend áll be. Amint most kevélyen visszavetett fővel, villogó szemmel és a miniszter felé kinyújtott kézzel áll és fejtegetéseit abban vonja össze, hogy a miniszter, a ki alatt ily dolgok történhettek, vagy tehetetlen, vagy czinkos – fölséges és merész volt, mint a bosszú nemtője… Végül fölvette az előtte fekvő lapot és meglepő nyugodt hangon elolvasta interpellácziójának szövegét. Aztán fölharsant a végtelen helyeslés, a képviselők zajongva és vitatkozva tolongtak köréje, az elnöki csengetyű hangja elveszett a siketítő zsongásban.

Attila felegyenesedik és szólni kezd.

Az interpellált miniszter végzetes taktikai hibát követett el, a midőn a felszólalásra rögtön felelt. Hangja remegett a felindulástól, de előadása színtelen és erőtlen volt, a különben oly szellemes debatter elvesztette lába alól a talajt.

Kun felszökött s egy rövid: szellemtől szikrázó rögtönzéssel halomra döntötte a miniszteri logika kártyavárát, zúgó helyeslés közepett kijelentve, hogy nem fogadhatja el a választ.

A miniszter újabb szavait zavart lárma nyelte el, a ház a szavazást követelte. A feszült figyelem közt megejtett szavazás, csekély szavazatkülönbséggel, elvetette a minister válaszát. Az eredmény óriás izgatottságot keltett, a minisztérium határozott vereséget szenvedett.

A ház elnöke csak nagynehezen tudott szóhoz jutni, hogy a bekövetkező ünnepek miatt az ülések hosszabb időre való elnapolását indítványozza.

A künn várakozó sokaság zajos tüntetéssel fogadta a fiatal képviselőt. A mint beszállt Törökkuthynak rá várakozó hintójába, egy öreg ember tekintett utána hideg verejtéktől gyöngyöző homlokkal. A miniszter volt.

Agenor szürkéi magasra emelt fővel indultak meg a sokaságban, az elegáns kocsis és az inas mereven ültek a bakon, Attila pedig jobbra, balra integetett kalapjával. Egy fiatal leány, a ki anyjával a karzatról jött, önfeledten rózsát dobott a hintóba. Attila fölvette a virágot és mosolyogva hajtotta meg fejét.

– Cirkuszi bohócz, – dörmögte Zalkovszky herczeg, aztán karját nyújtotta a miniszternek s a kocsijához vezette, kiméletlenül taszítva félre az útjában állókat.

– Tehetetlen vagy czinkos! – mormogta a miniszter önfeledten. – Ezt nekem mondja, nekem, a ki vagyonom felét áldoztam föl állásomnak. Óh, miért nem vagyok fiatalabb!

Attila kocsiját diadalrivalgás kisérte, a kocsit, a melyben a miniszter és Zalkovszky ültek, füttyök és fölemelt öklök fogadták. Kun és Zalkovszky e pillanatban mégis egyet gondoltak: hogy a mai nap eseményeire fogják fölépíteni jövőjüket.

– Ave Caesar, moriturus te salutat! Arczod sugárzik, mint Mózesé, – jó napod volt? – E szavakkal fogadta Agenor öcscsét.

– Jó, minden várakozáson felül jó, – mondta Attila. – Azzal részletesen elmondta a történteket. Agenor feszült érdekkel hallgatta.

– Benned megvannak a jó szónok kellékei, – szólt Agenor, – szeretnék egyszer nagyobbszabású beszédet hallani tőled.

Attilának, a ki még mindig sikerének hatása alatt volt, hizelgett bátyjának érdeklődése; a szobában fel-alá járva, röviden összegezte interpellácziója tartalmát. Hangja azonban csakhamar érczesebben csengett, előadása szónoki lendületet vett, a mint mindinkább elsodortatta magát heve által. Csakhamar ismét parlamenti szónoklatának medrébe tért; újra mesterileg eltalálta az elbeszélés, a gúny, a nemes harag finom változatait.

Agenor nyugodtan bólintott a fejével.

– Sejtettem, hogy jó szónok vagy, de fogalmam sem volt, hogy ily művészi tökéletességre vitted. El tudom képzelni a hatást a parlamentben. Ily közvetlen hatást csak az őszinte meggyőződés érhet el. Nem csodálom, hogy a miniszter fejét vesztette…

– A hatásos szónoklat főkelléke a tárgynak megfelelő hangulat, – magyarázta Attila. – A miniszter nem tudta eltalálni a kellő hangulatot, a disszonánczia, a mely szavai és a helyzet közt uralkodott, elrontotta a hatást.

Agenor a fejét rázta.

– Ha a miniszter hatással akart volna védekezni, a sértett önérzet, a megbotránkozás hangján kellett volna válaszolnia. De az önérzet s az őszinteség nem a tüdőben van, – honnan öntse szavaiba, ha nem érzi?

– A jó debatter rendben tartja fegyvertárát. Talán meggyőzhetlek, ha a miniszter helyzetébe képzelem magamat…

Attila fényesen oldotta meg föladatát, látszott, hogy saját szellemének tűzijátékában gyönyörködik.

Sikerült rögtönzéssel válaszolt előbbi vádjaira, meglepő őszinteséggel adta a méltatlanul gyanusított szerepét, a kinek önérzete tiltja, hogy az ellene koholt rágalmak czáfolásába bocsátkozzék…

Agenor fanyar arczczal kelt föl helyéről.

– Bocsáss meg, hogy egy perczig hihettem őszinteségedben. Most már elhiszem, hogy az őszinteség, a lelkesedés és minden, a mit akarsz, a tüdőben van. A hazafiság is mindenesetre a tüdőben rejlik. A tüdő uralkodik a közvélemény, az ország fölött. Csak azt csodálom, hogy nem nevettek egymás szemébe, ha ilyen beszédeket mondtok. Ha tőlem függne, a mai leczke után kizárnék minden úgynevezett szónokot a parlamentből…

Most is egy lehelet elég volt, hogy fölkavarja az egész keserűséget, a mely lelkét eltöltötte. Fanyar szelleme csodálatosan zavarta össze az igazságot szofizmákkal, hogy aztán egy megoldatlan kérdésnél, egy bántó, hamis hangnál elhallgasson.

XXV.

Több napja mult már a viharos képviselőházi ülésnek, a főváros közvéleménye még egyre ideges mozgásban volt.

Kun Attila dolgozószobájában ült s éppen egyikét ama vezérczikkeknek fejezte be, a melyek hivatva voltak a nyilvánosság idegességét ébren tartani. Miután a kézirat alá jegyezte nevét, kilépett lakásának nagy üvegerkélyére, a mely alatt a körút impozáns képe terült el.

A bérház kapuja előtt számozatlan bérkocsi állt meg. Attila ismerhette a kocsit, mert arczát hirtelen pír futotta el. Aztán az ablak hideg üvegének támasztotta homlokát, halántékere dobbanásán számítva az időt, a mely eltelhet, a míg valaki fölér a második emeletre.

Bóditz lépett a lakásba.

– Vártál? – kérdezte az öreg, a kit lihegésbe hozott a lépcsőmászás.

Attila napok óta nem gondolt Bóditzra, de azért jónak találta azt mondani:

– Sejtettem, hogy föl fogsz keresni, méltóságos uram.

– Akkor azt is sejted, miért kereslek föl?

– Nem kímélhetlek meg a fáradságtól, hogy elmondjad.

– Tehát azért jöttem el, hogy szerencsét kivánjak neked a multkori sikerült meglepetéshez. Győzelemnek nem fogod nevezni a pillanatnyi zavart, a melybe táborunkat ejtetted! Mondhatom különben, hogy kitünő voltál. Önmagamra ismertem benned, erőm teljében, – csak a hangom nem volt soha olyan jó. Magaddal sodortad az egész házat; ha a miniszterelnök e pillanatban fölveti a bizalmi kérdést, meglehet, hogy a megbotránkozás forgószele lesodorja a bársonyszékről. Te is tudod azonban, hogy a forgószelek rövid ideig tartanak. A ház el van napolva, a hazaoszlott képviselők apró-cseprő gondjaik között kijózanodnak nemes lelkesedésükből, a pártfegyelem apparátusa működésbe lép, röviden: a pártdíszcziplina százegyedszer is győzni fog a lelkesedés fölött. Másodszor nem fogod meglephetni az óvatossá lett tábort…

Attila elmosolyodott.

– Magamévá tettem Frithiof jeligéjét: a ki elfogatja magát, bitófát érdemel. Hanem tudod, méltóságos uram, kissé emlékeztetsz az agg Veturiára?

– Hallgass rám, – folytatta Bóditz. – Ha a kormány támadólag lépne föl ellened, a harcz rövid és eredményében kétségtelen lenne. A kormány azonban nem keresi az ilyen győzelmet, a mely sem hasznot, sem dicsőséget nem hozhatna zászlóira. Mit szólnál hozzá, ha a tábor vezére, a kit oly vakmerően megtámadtál, hozzád lépne s azt mondaná: Merészséged tetszik nekem, ily emberekre szükségem van – légy az enyém!

Attila fölállott.

– A miniszterelnök megbizásából vagy itt?

– Ha nem bízott is meg egyenesen, tudhatnád, hogy tanácsomat követni szokta.

– Ti tehát azt várjátok tőlem, hogy Coriolanként vonuljak el Róma falai alól, esetleg tépessem szét magamat volszkusaim által?

– Ellenkezőleg, kitárjuk előtted Róma kapuit, volt szövetségeseidet pedig nevetheted a falakról, a melyek a te védelmed alatt megvívhatlanok lesznek.

– És hogyan lenne ez lehetséges?

– Nagyon egyszerűen. A miniszter újra felelni fog interpellácziódra. Megköszöni neked buzgóságodat a visszaélések kiirtása körül, igéri, hogy szigorú vizsgálatot fog indítani a tárgyban. Ez lojális. Te megnyugszol e válaszban és a lapokban terjesztett álhírek czáfolására kijelented, hogy meggyőződésed szerint a gyanu árnyéka sem férhet a miniszter jelleméhez és hazafiságához. Ez is lojális.

– És aztán? – kérdezte Attila.

– Aztán? Az államtitkár állása nemsokára üresedésbe jön; az országban nincs jelesebb szakemberünk, mint te, – ha akarod, két hónap mulva bevonulhatsz a közmunkaügyi miniszterium palotájába. Akarod?

– Nem akarom! – mondta Attila minden habozás nélkül, aztán kedvetlenül dobta el czigarettáját.

– Semmi esetre?

– Semmi esetre!

Bóditz izgatottan kelt fel székéről.

– Az istenért, hát mit akarsz? – csattant ki belőle a szó.

Attila vállat vont.

– Ki mondja, hogy akarok valamit tőletek? Kötelességemet teljesítem, ez az egész. Elveimet nem adom fel…

– Elveidet nem is kell feladnod, éppen azt akarjuk, hogy érvényesítsed azokat. Figyelj rám! Mint titkár, lelke leszel a minisztériumnak. A miniszter öreg ember, a ki keveset ért szakmájához és örül, ha békében hagyják. A Házban is te fogod képviselni a tárczát. A miniszter régóta nyugalomba akart már vonulni, most meg éppen el van kedvetlenítve, – a történtek után nem teheti egyhamar, ez bukáshoz hasonlítana. Egyideig még névszerint vezetni fogja a tárczát, – mondjuk egy évig, – aztán…

Bóditz észrevette, hogy Attila foga alatt egy vércsepp szivárog alá ajkából és elfojtott hangon egészítette ki:

–… aztán a nélkülözhetetlen titkár lép helyébe.

Attila mosolygott, bár szokatlanul halvány volt.

– Jól játszod szerepedet, méltóságos uram.

– Szerepemet? – kérdezte Bóditz.

– No igen, – ki kezeskedik nekem arról, hogy mindezt komolyan mondod?

– Kétkedel szavamban?

– Bóditz-Talleyrand szavában?

– El fogod hinni, ha oly szájból hallod, a melynek szavában nincs jogod kétkedni.

Attila kissé lehajtotta fejét.

– Tehát igen, vagy nem? – kérdezte Bóditz.

– A feleletet annak fogom adni, a kinek szavában nincs jogom kétkedni…

Bóditz savanyú arczczal tekintett Attilára, aztán kalapja után nyúlt.

– Valamennyire tehát mégis rendben volnánk? – mondta. – A dolog természetesen mély titok egyelőre. Ne tégy semmiféle lépést, míg újra föl nem kereslek.

Attila a lépcsőig kisérte vendégét, a ki itt újra megszólalt.

– Mázsás kő esett le a szívemről. Már azt hittem, meg sem állasz, a míg szét nem verted az országgyűlést s a Rákoson ki nem kiáltatod magadat magyar császárnak. – Még valamit! Sejtem, hogy nem fogsz végleg megállni a helyen, a melyre nemsokára följutsz. Ha majd egyszer magasan, nagyon magasan állasz, ne feledd el, hogy egy Bóditz nevű öreg volt az, a ki Aeneas aranyágával jelent meg másodemeleti legénylakásodon…

– Nem fogom soha elfeledni, hogy van egy jóakaróm, a kit Bóditznak hívnak.

Az öreg mélyen, majdnem alázattal hajtotta meg magát. – Attila egy pillanatig gondolkozott, nem űz-e gúnyt belőle?

Midőn visszatért szobájába, első dolga volt ezer darabra tépni az íróasztalon fekvő kéziratot, aztán Agenorhoz ment.

Több nap mult el. Késő este volt, midőn Attila visszatért lakására. Az erkélyre lépett és gondolataiba mélyedve tekintett alá a csöndes körútra, a melynek lámpasorai hosszú tűzfonalakként futottak össze a távolban. Ismét ama érthetetlen, fájdalmas tanulság vett erőt rajta, a mely megzsibbasztotta idegeit, mikor először csókolta Etel büszke ajkait. Elérhető közelben látta midama dolgokat, a melyek után valaha forró vágy epesztette, most azon vette észre magát, hogy kételkedni kezd becsükben. Egy neme a honvágynak lepte meg régmult napok után, beleálmodta magát ismét a jókedvű Pierrot szerepébe, a ki szeszélyesen kalandozza be Isten napsütötte világát s a hol egy zöldelő virányra bukkan, ott lefekszik a gyepre és fölbámul a kék égboltra…

– Egy idegen úr járt itt délután, – mondta a szolga, névjegyet nyújtva Attilának.

– Kálváry Kálmán, – olvasta Attila, a kire e név oly hatással volt, mintha egy rég letünt mesevilág emlékét idézné elő. A névjegy írónnal sűrűn tele volt írva.

«Kétszer hiába kerestelek, – írta a jegyző – reménylem, holnap reggel szerencsésebb leszek. Egyelőre is ennyit: Jolán k. a. állapota még nem fordult jobbra, a láz nem akar csökkenni. Az orvosok már föladtak minden reményt. A beteg folyton a te nevedet emlegeti. Többet szóval.»

Attila zavartan tekintett a névjegyre, nem tudta fölfogni, mit jelentsen ez. A mint újra és újra átolvasta, lassanként forró vérhullám emelkedett föl szívéből agyába, zsongással töltve el fülét.

Jolán beteg, – az orvosok lemondtak róla – Kálváry úgy beszél a dologról, mintha föltenné, hogy ismeri az előzményeket, – a leány őt kívánja… Mind e gondolatok nyílsebesen járták át agyát. A váratlan hír lesujtotta.

Ismét az a húr rezzent meg keblében, a melynek hangját sokáig erőszakkal elfojtotta. Szemei előtt megjelent a leány alakja, üde közvetlenségében, minden bájos félszegségével. S ez a szerelmes kis bolond, a ki teljesen az ő teremtése volt, a ki még beszédmodorát és apró neveletlenségeit is tőle tanulta, Jolán most szenved, a halállal vívódik…

Attila úgy érezte, hogy bűnös a leány halálában.

Aztán hirtelen elhatározta, hogy le fog utazni Boros-Kevére, le fog utazni a reggeli vonattal, a mint Kálváryval beszélt. Ez egyszerű ötlet megnyugvással töltötte el. Az éjszakát nyugtalanul töltötte, gyakran fölijedt szendergéséből s ilyenkor lázas álmaiból iparkodott kifejteni a valóságot.

Kálváry még reggel ágyban találta a képviselőt.

– Jolán? Hogy van Jolán? – kérdezte Attila mohón.

A jegyző mosolygott s egy sürgönylapot nyújtott át neki.

– Ezt tegnap este a fogadóban találtam.

Attila elálló lélegzettel olvasta:

«Jolán veszedelmen kívül. Dr. Pogány.»

– Tehát van Isten az égben!

– Bizony, mondta Kálváry, – nagyon meg voltunk ijedve, mikor Jolán kisasszony hagymázba esett.

Attila röstelte bevallani, hogy Jolán betegségéről nem volt tudomása és kerűlő úton iparkodott valamit megtudni.

– Hogyan is történhetett ez? – kérdezte.

– Ez a betegsége jó tanulság lesz Jolán kisasszonynak, – mondta Kálváry. – A kaszinóban rontotta el magát. Mikor már hajnalban valamennyien hazakészültünk, ő még egyre járta a csárdást azzal a bolondos hadnagygyal. Az anyja úgy vitte el a czigánytól. Így kimelegedve ment az utczára s itt még atlaszczipőben gázolt a mély hóban, persze, hogy aztán meghűtötte magát.

Kálváry aztán áttért a saját dolgára. Egy nagybátyja volt az igazságügyi minisztériumban, ezt fölkereste, hogy támogassa pályázatát a boroskevei törvényszéknél megürült bírói állásra; a bácsi kevés reményt adott neki, azt mondta, elvből nem pártfogolja rokonait.

Mikor a jegyző elbúcsuzott, Attila megkérdezte, melyik vonattal utazik el.

– A déli vonattal.

– Akkor együtt megyünk.

– Lejösz Kevére? Hogy fog a szegény Jolán örűlni!

Attila azonban nem utazott Kevére. A délelőtt folyamán a véletlen összehozta a fiatal képviselővel, a ki a miniszterelnökkel rokonságban állott.

– Eljösz ma az Operába? – kérdezte a képviselő.

– Nem mehetek, elutazom.

– Pedig szerettelek volna a kegyelmes úrral összehozni. Megkért, hogy rendezzek valami nyilvános helyen véletlen találkozást, – ma az Operában lesz családjával.

Attila habozott. Jolán veszedelmen kivül volt, a tudat, hogy a leány gyermekes könnyelműségeért bűnhődött, különben is lehűtötte kissé…

– Ott leszek az Operában, – az utazásra holnap is ráérek.

– Ez helyes! A szép Livia bizonyára zokon is venné, ha nem néznéd meg új szerepében.

– Livia? – kérdezte Attila kellemetlen meglepetéssel.

– Bocsánat, nem akarok indiszkrét lenni, de a miről az egész város beszél és a miért az egész férfivilág őszintén irigyel…

– S miről beszél az egész város?

– Arról, hogy Livia kidobta az öreg Bóditzot s szélnek eresztette udvarlóit. A szegény Zalkovszky majd kicsattan a méregtől – gyémánt ékszert küld Liviának és Livia odaajándékozza valami elzüllött gyermekeket mentő egyesületnek, hozzá a hírlapokban nyugtáztatja… Csúnya felsülés!

– Ezt most hallom először, – de miért irigyelne engem a férfivilág?

– Nos barátom, mert a férfivilág nagyon jól tudja, hogy Livia mindezt a te kedvedért teszi.

– Álmodol?

– Éppen nem, Livia különben szokott naivitással maga hirdeti úton- útfélen…

Attilának mindez nem volt inyére, ily mendemondák az ő nyilvános szereplésének sehogysem lehettek hasznára.

XXVI.

– Úgylátszik, Livia szándékosan azt akarja, hogy az egész közönség ránk figyeljen, – jegyezte meg Korláth, midőn este Attila mellett ült az Operában.

A szép tánczosnő tüntetően, szinte kihívóan kaczérkodott a páholy felé. Attila kedvetlenül húzódott vissza, sejtette egyébiránt, hogy e demonstráczió Bóditznak szól, a ki Zalkovszky herczeggel egy szemben levő páholyban foglalt helyet.

Később a miniszter páholyába hívták. A kegyelmes úr tüntető barátsággal fogadta, kövér kalmár arcza, a mely azonban oly finoman tudott mosolyogni, sugárzott a szívességtől, a mint megismertette nejével és leányával.

A nézőtérről számos arcz fordult a páholy felé, a közönség úgy érezte, hogy nagyfontosságú jelenet folyik le szeme előtt. A páholyban élénk társalgás fejlődött, a szerencse napfényében, a mely oly vakító sugárkévékben hullott Attila fejére, szelleme pompás színgazdagságban mutatkozott.

– Az afrikai a kegyelmesnél? – szólt Zalkovszky Bóditzhoz; – hogyan került az oda?

– Hivatlanul bizonyára nem ment, – válaszolt az öreg rosszkedvüen.

– S a miniszter mennyire előzékeny vele, – mit jelent ez?

– Azt jelenti, hogy az afrikai egy lépéssel tovább ér, mint mi valamennyien ezer lépéssel, – úgy a politikában, mint az asszonyoknál.

Bóditz nevetett mérgében, Zalkovszky pedig gyémántjaira gondolt és ajkába harapott.

– Hogyan, – kérdezte, – a kormány talán megjutalmazza botrányaiért?

– Ama bizonyos erdei logika diadala ez, a melynek jeligéje: tárczádat vagy életedet! Ha az ilyképp meginterpellált gyöngébbnek érzi magát az interpellálónál, odaadja a tárczát, csakhogy megtarthassa az életét.

A herczeg meglepetve tekintett Bóditzra, a kit rossz kedve vigyázatlanná tett.

– Nem volt más mód ezt az embert elhallgattatni? – kérdezte.

– Ott voltál a parlamentben, láthattad, hogy nem.

– A parlament! – szólt Zalkovszky megvetéssel… – A hol szóárról van szó, ott a Kun Attiláék persze legyőzhetetlenek, – az ilyen fajzat ellen drasztikusabb eszközökkel kell küzdeni.

– Ez igen szép, – de csak elméletben.

Zalkovszky ingerülten suttogta:

– Már két hete, hogy rálesek, – a lakására csak nem törhetek?

– Ez huszárlogika, – szólt Bóditz, – ilyesmi különben is többet használna Kunnak, mint ártana. Még az kellene, hogy megverekedjék politikai elveiért!

A herczeg jó ideig hallgatott; aztán Bóditz füléhez hajolt.

– Tudod mi az ugratás, méltóságos uram?

– Csak sejtem.

– Ha az embernek valakire fáj a foga s néhány szikrázó kardvágással vagy pisztolylövéssel szeretne magán könnyíteni, de nem vallhatja be az igazi okot, akkor csinált ürügy alatt ugratja be ellenfelét a párbajba.

– Ez érdekes, – szólt Bóditz, – értesz te ehhez?

Zalkovszky nevetett.

– Mondhatom, hogy e művészetben bizonyos tökélyre vittem. Keress ki nekem a közönségből egy tisztességes embert, mondj valami ürügyet, – legyen az bármily badar, – fogadok, hogy ő fog engem az adott ürügy alatt provokálni.

– De hiszen így lehetetlenné lehet tenni a legtisztességesebb embert is!

– A mint veszszük.

– Azt mondod: bármily badar ürügy is? Ha például Kunt beugratnád, hogy kihívjon Livia jó hírnevéért – eh, ostobaság!

Zalkovszky nevetett.

– Nem is rossz gondolat! Ilyesmit kerestem én…

Kun és Korláth korán hagyták el a színházat s a klubba hajtattak vacsorára. A klub alapító-ünnepét ülte, a termek túl voltak zsúfolva, a két barát egy kisebb étteremben telepedett le.

A színház végével újabb társaság vetődött szobájukba, az érkezők közt volt Zalkovszky is, a ki egyenesen a két barát asztalához ült.

– Ennek az embernek pléharcza van, – suttogta Korláth.

A két barát már a fekete kávénál tartott, midőn a zene elhallgatott. Zalkovszky sűrűn hajtogatta poharát s fennhangon adomázott az asztal felső végén. Livia forgott szóban.

– A gyermekvédőknek adta gyémántjaimat, – szólt Zalkovszky, – nekem pedig azt üzente, hogy ő rózsadíjra pályázik.

A többiek nevettek.

– Mi juthatott eszébe? – kérdezte egy hang.

– Egyszerű dolog: Livia szerelmes, új kedvese pedig féltékeny, mint a velenczei mór. Miután pedig a házasság nincs kizárva, egyikünk sem lesz oly szívtelen, hogy ezt a szép frigyet megzavarja…

Az asztalnál kínos csend állott be, mindenki ismerte az Attiláról kerengő pletykákat. Attila hátradőlt székében s élesen figyelt Zalkovszkyra. A jelenlevők egyike tréfával akarta élét venni a dolognak.

– Jelentkezzél a póttartalékba, Zalkovszky, hiszen neked különben szerencséd szokott lenni az asszonyoknál.

– Tévedsz, – felelte Zalkovszky, – nekem e téren sohasem volt szerencsém, mert nem vagyok az, a mit érdekes embernek szokás nevezni. Egy közönséges tuczatgentleman nem lehet Don Juan. Hanem egy kalandor, a kinek anyja talán grófnő és atyja talán komornyik, félig svihák, félig gentleman, kifeszített könyökkel tolakodik a társaságba, itt produkálja magát kóczevésben, vagy könyvcsinálásban.

– Esetleg kártyaosztásban! – vágott közbe Attila élesen.

Zalkovszky kissé elvörösödött, aztán halotti csendben folytatá:

– Esetleg imponál a mobnak utazásaival a majmok országában, – nos, ez Livia ízlése is.

Attila halálsápadtá vált s föl akart emelkedni helyévől, Korláth keze azonban visszatartotta. Zalkovszky ajkán megvető mosoly jelent meg, aztán még tovább ment.

– Ily emberrel mi nem versenyezhetünk; ő szerelmet nyujt – mi csak hitvány pénzt. Én ismerem Liviát s tudom, hogy attól, a kit szeret, áldozatokat nem fogad el, – sőt talán – ő maga – volna – képes áldozatra…

A szó torkán rekedt. Attila eltaszította az őrnagy kezét s felszökött helyéről. A csillárok forogtak szemei előtt, de azért néhány lépéssel a herczeg előtt termett, – a ki mosolyogva, de sápadtan emelkedett föl, – és arczul ütötte,

A monokli kirepült a herczeg szeméből és nyakára csavarodott.

A csattanást mély csend követte, csak Korláth elkésett szava hallatszott: üsd arczul!

Attila vérben forgó szemmel tekintett Zalkovszkyra.

– Ezt akartad? – kérdezte rekedt hangon.

A herczeg elfakult arczczal kapott baloldalához, hol tisztkorában kardját viselte, aztán az asztalról egy nehéz ezüst kagylót ragadott föl, – barátjai azonban megfogták a karját.

– Ezt másképp is el lehet intézni.

A két ellenfél között most már tízen is tolongtak.

– Ezt nekem! ezt nekem! – hörögte Zalkovszky fölemelt ököllel.

A szomszéd termekből frakkos és egyenruhás alakok özönlöttek be, a zene hirtelen elnémult, – Attila fásultan követte az őrnagyot a kijárat felé.

– Kit akarsz második szekundánsnak? – kérdezte Korláth, midőn Attila lakásán voltak.

– Ismered Bóditz századost?

– A vezérkarból? Majd elmegyek hozzá.

Mikor elváltak, Korláth visszaszólt.

– Készülj el minden eshetőségre, Zalkovszky bátor és kitünő lövő.

XXVII.

A segédek tárgyalásai másnap gyorsan be lettek fejezve. A herczeg a lehető legszigorúbb föltételeket szabta ki. Attila segédei megjegyzés nélkül elfogadtak mindent. A párbaj a következő nap reggel fog lefolyni.

Attila a Törökkuthy palotába hajtatott, hogy bátyját a történtekről értesítse, a gróf azonban nem volt otthon, az éjjeli vonattal Bécsbe utazott. Attila sokkal inkább el volt foglalva saját dolgaival, minthogy e rendkívüli eseményből következtetést vont volna le.

Késő estig irományait rendezte, aztán levélíráshoz látott. Mikor a kész leveleket elolvasta, úgy találta, hogy érzelgősek s elégette. Aztán száraz, közönyös hangon akart írni, ekkor meg úgy találta, hogy nincs is mit írnia.

Mikor végre elaludt, meglepően közvetlen és tiszta álomkép csalta érzékeit. Úgy látta, mintha a Jolán betegágya előtt térdelne, – a leány láztól lihegő kebellel, homályos szemekkel, tehetetlenül feküdt, Attila egész valóját végtelen fájdalmas szánakozás járta át, midőn ajkaival megérintette a beteg gyermek szempilláit.

– Meg fogok halni, – suttogott Jolán – azt mondják, azért, mert tánczoltam, – ne hidd! meghalok, mert nem szeretsz…

Attila a leány szűzies vállaira hajtotta fejét, mondva:

– Élned kell, szeretlek és mindig szerettelek!

Álmában úgy érezte, hogy nem mondott valótlanságot. A leány boldogan mosolygott és arcza kivirult a bájos örömtől… Most gomolygó fellegeken pihentek, Jolán szerelemittasan simult karjaiba, – a fellegeken sötét, fenyegető alakok közeledtek taposó léptekkel, köztük Bóditz lovag szúró szemével, Livia csillogó jelmezben, Agenor fanyar mosolyával, vállán a milói Vénuszt hurczolva, az istennő márványarcza csodálatosan hasonlított Lovrich Etelhez.

Világos reggel volt, midőn Attila fölébredt, ágya előtt Korláth és Bóditz százados álltak.

Tíz perczczel később már Korláth kocsijában ültek. Attila még egyre álmának hatása alatt állott, arczán még érezni vélte Jolán csókjának melegét. Rendkívüli helyzetekben a lélek fogékonynyá lesz az álom-élet titokzatos behatásai iránt.

Zsebkönyvéből kitépett egy lapot, erre irónnal írta:

«Szerettem volna élni, hogy a tied lehessek.»

A lapot Korláthnak adta.

– Boros-Kevén van egy Pogány Jolán nevű leány, – ha valami ostobaság történik velem, add át neki ezt személyesen.

A fogat egy fedett lovarda előtt állt meg. Zalkovszky és szekundánsai czigarettázva heverésztek a váróterem kerevetein, két fiatal orvos sebészeti műszereket csomagolt ki.

– Ha úgy tetszik, megkezdhetjük, – szólt Korláth.

A társaság kiment a hideg lovardába, Korláth kimérte a lépéseket, aztán a pisztolyokért sorsoltak.

A két ellenfél szemben állt, – Korláth tapsolt, Zalkovszky eldobta szivarját, fölemelte pisztolyát és gyorsan kilépte az avance-ot, aztán előrehajolva, bal kezét ökölbe szorítva, czélozott, – az üveget kiejtette szeméből, ezúttal látni akart. Attila lassan lépett előre, a midőn a homokba tűzött kardhoz ért, eldördült ellenfelének lövése. Attila éles ütést érzett balkezén, – a golyó szétzúzta kezét. Összelapított ujjaiból lassan szivárgott a vér a homokba. Az orvos feléje sietett, ő visszaintette fejével és fölemelte pisztolyát. Zalkovszky nyugodt mosolylyal várta a golyót. A lövés eldördült és nem talált.

A herczeg halkan mondta hozzálépett segédének:

– Mindkét pisztoly jobbra rugott.

Korláth bosszusan suttogta:

– Rosszul lősz, Attila, pedig oly közel álltál hozzá…

Az orvosok megvizsgáltak a sebesültet, három újja szét volt zúzva, de kevés vért veszített. A segédek tanakodva tekintettek össze. Zalkovszky savanyú arczot vágott.

Attilát az égő fájdalom, a melyet kezén érzett, csakhamar dühbe hozta; selyemkendőt csavarva öklére, mondta:

– Én folytathatom!

Zalkovszky udvariasan hajtotta meg a fejét. Újra felálltak, a herczeg ismét gyorsabban lépte ki az avance-ot s élesen czélozva várta be, míg ellenfele megáll.

Korláth fanyar arczczal gombolta be mentéjét, Bóditz százados fogai közt szívta fel a levegőt.

Zalkovszky lövése csattanó visszhangot keltett a tető alatt. – Attilát hatalmas ütés rázkódtatta meg. Karját forró fájdalom járta át, szemei egy perczre elhomályosultak, fölemelte fegyverét s a sötétbe lőtt.

Korláth hozzásietett és megtapogatta mellét.

– Semmi?

Attila fejét rázta.

– Csak a karom.

– Akkor jól van.

A herczeg a lövés után egy pillanatig mozdulatlan maradt, aztán mintegy csodálkozva rázta fejét és támolygó léptekkel hátrált a falig, a hol lihegve dőlt a faburkolatnak. Az orvos hozzásietett, hogy támogassa, de a herczeg már lecsúszott a falon a fagyos homokba. Föltépték mellényét, – a finom, fehér ingen nagy, forró vérfolt mutatkozott, a mely gyorsan szivárgott tovább. Az orvos fejét vesztette és párnák után kiáltozott, mintha ezektől függne a sebesült megmentése. A vívóterem üvegfala mögött rémült cselédarczok mutatkoztak.

Zalkovszky sápadtan mosolygott.

– Azt hiszem, a beleimet lyukasztotta át, – mondta rekedt hangon.

Az orvos hozzásietett, hogy támogassa, de a herczeg már lecsúszott a falon a hideg homokba.

Időközben szétfejtették Attila balkarján a ruhát. A felső karon a domború izmok szét voltak roncsolva, a golyó az átzúzott csontban akadt meg.

Félóra mulva már lakásán feküdt. Az előhívott egyetemi sebész a golyó kereséséhez látott, félórai munka után diadalmasan tartotta az összelapított ólomdarabot a sebesült homályosuló szeme elé. Aztán az összezúzott ujjakat választotta le kezéről. Korláth hidegvérűen segédkezett a műtétnél.

A délutánt a sebesült egyedül töltötte szolgájával s a klinikai ápolóval, estefelé Korláth ismét fölkereste. Attila most már sokkal könynyebben érezte magát. Az őrnagy szokott hallgatásába merülve ült az ágy mellett.

– Hogy van ő? – kérdezte Attila egyszerre.

– Egy óra előtt meghalt, – volt a száraz felelet.

Attila kissé fölemelkedett párnáiból, aztán visszahanyatlott s a fal felé fordulva, sokáig feküdt mozdulatlanul. Az őrnagy azt hitte, hogy elaludt és sapkája után nyult. Sarkantyújának halk pengésére a sebesült megszólalt.

– Szeretném, ha ez nem történt volna meg.

– Ha te nem tetted volna, megpróbáltam volna én, – válaszolt Korláth közömbösen, aztán távozott.

Alkonyodni kezdett. Attila ismét egyedül maradt s mereven bámult a szobamennyezet festményeire. Agyára lassankint tompa nyomás nehezedett, szemére szürke köd ereszkedett, néha fölrezzent, mintha ismét érezné csontjaiban az orvos hideg aczélfogóját. Egyszerre az a tudat járta át, hogy most már minden, a miért eddig küzdött, örökre elveszett számára. Levertség fogta el. Hiába erőlködött, hogy e kínos érzés alól szabaduljon, forrongó agyában a gondolatok már szédítő sebességgel iramodtak ide s tova. A mult napok eseményei és szereplői csodálatos zűrzavarban folytak össze s a keringő egyvelegből fölbukkantak Bóditz, Zalkovszky, Agenor és Jolán alakjai.

– Elővette a sebláz, – mondta a betegápoló. A két cseléd halkan suttogott, midőn megszólalt az előszoba csengője.

Karcsú, elegáns női alak lépett be. A cselédek csodálkozva látták, hogy a feketeruhás nő egyenesen az ágyhoz siet, ott térdre veti magát és megcsókolja a beteg kezét. Livia – ő volt a késői látogató – ledobta kalapját és keztyűjét s azt mondta, hogy virrasztani fog a beteg mellett. Azzal az ágyhoz ült s hűvös kezével végigsimította Attila forró homlokát.

XXVIII.

A miről az egész város beszélt, a mit a bérkocsisok a bakon s a hordárok a sarkon vitattak: Kun Attila párbajának híre csak estefelé hatolt a Lovrich-kastély előkelő csendjébe.

Etel bárónő a zongoránál ült és halk akkordokat hallatva, iparkodott egy bánsági népdalt visszaidézni emlékébe. A missis kedvencz olvasmányába, Shakespeare sonettjeibe volt elmélyedve.

– Mit gondol, bárónő, mit akar a költő mondani, midőn imádottját férfi-nőnek nevezi?

Etel vállat vont és mert időközben megtalálta a keresett futamot, hévvel kezdte játszani dalát. Aztán hirtelen megszakítva játékát, a zongorán még fölbontatlanul heverő esti lap után nyult.

– Halálos végű párbaj, – a bárónő a szereplők neveit kereste, lélegzete elállt, a mint Kun Attila nevét olvasta. Lázas mohósággal futotta át a hírt.

Aztán Attilára gondolt, – elképzelte a fiatalembert, a mint szétlőtt karral, láztól s a kioltott emberélet tudatától gyötörve, fekszik elhagyatott lakásán; – s mindez ő érte történt! ő érte, a kinek bírásáért Attila ama vakmerő küzdelmet folytatja, a melynek a mai párbaj egyik epizódja!

Etel szó nélkül szobájába ment, itt föltette kalapját s egy alvajáró ösztönével haladt le a lépcsőn, maga sem tudta, mit akar. A félig nyitott kapu előtt habozva állott meg, – a mint kitekintett az idegen, népes utczára, a melynek gázlámpái már égtek, a tehetetlenség érzete szállta meg. Visszafordult és belépett atyjához.

– Atyám, Kun Attila sebesülten fekszik lakásán, – kérem, kisérjen oda…

Iván báró nem hitt füleinek.

– Én kisérjem Kun lakására? – kérdezte majdnem rémülten.

Etel igent intett.

– Az előbb egyedül akartam menni, – mondta nyugodtan, – de a kapuban eszembe jutott, hogy illendőbb, ha atyámmal megyek.

Iván báró felszökött helyéről.

– Etel, maga gonosz tréfát űz velem!

– Nekem el kell mennem Attilához, – szólt a bárónő monoton hangon.

A báró nem fojthatta vissza tovább fölindulását, féktelen szavakkal támadt leányára. Etel némán hallgatta végig, aztán kérve mondta:

– Vezessen oda!

A bárónő sápadt volt, szemei tágra voltak nyitva, pillái néha lezáródtak, mintha hirtelen fény bántaná. Iván rögtön elfelejtette haragját, a mint leányán észrevette a közelgő szívgörcs előjeleit.

– Rosszul van, Etel?

– Kérem, vezessen Attilához.

A bárón erőt vett a szánalom, kezén fogva a kerevethez vezette leányát. Etel szó nélkül követte s szórakozottan tekintett körül. Az öreg majdnem sírva fakadt, midőn szép, beteg gyermekére tekintett, a kit annyira szeretett s a ki mégis idegen volt hozzá. Most már parancsot adott a befogásra s midőn leánya mellett ült a kocsiban, bundájával gondosan betakarta a lábait.

– Be lehet menni gazdádhoz? – kérdezte Iván Attila szolgáját.

A szolga felelet helyett fölemelte a hálószoba ajtófüggönyét. A betegszoba karbolszagába átható ibolyaillat vegyüt, a beteg ágya fölé karcsú női alak hajolt, gyöngéden figyelve ziháló lélegzetére. A nő most a belépőkre szegezte szép, sötét szemét. – Etel rögtön megismerte a tánczosnőt, a kinek nevét utóbbi időben oly sűrűn hallotta említeni. Livia kecsesen meghajolt s a háttérbe vonult.

A bárónőnek nem volt bátorsága a beteghez közeledni; az ajtóban állva, mereven tekintett a sötét férfiarczra, a mely nyugtalanul hánykolódott a fehér párnák közt. Iván báró néhány szokásos résztvevő kérdést intézett a szolgához. A bárónő még egyre mozdulatlanul állt, a kínos csendet most csak a sebesült lihegése s az ébresztő óra ketyegése zavarta.

– Talán mehetnénk? – indítványozta a báró. Etel atyja karjára támaszkodva távozott, a tánczosnő mély meghajlását merev főhajtással viszonozta…

Hajnalfelé a Lovrich-palota csöndjét sikoltó hangok zavarták meg. A báró éjfél után csodálatos ösztön által vezéreltetve, fölébresztette a bárónő komornáját s beküldte úrnője hálószobájába, – a leány rémülten jelentette, hogy a bárónő hidegen és élettelenül fekszik ágyában.

Az előhívott orvos már ismét eszméletnél találta Etelt s a báróval reggelig virrasztott mellette. Etel erős szervezete csakhamar helyreállította a szívgörcs által megszakított életműködést, másnap délben elhagyhatta ágyát.

A délután folyamán Szentmáray Dzsina látogatta meg, a grófnő szokása szerint kaczagva sietett barátnője nyakába.

– Mit látok, Etel, te is tudsz beteg lenni?

– Az éjjel egy kis szédülésem volt.

Dzsina levetette kabátkáját, aztán Etel lábához ült egy zsámolyra, barátnője térdére támasztva karját.

– Persze, Etel, már hallottál a párbajról? Az egész város másról se beszél. Szegény Zalkovszky – borzasztó! Ha ezt előre tudtam volna, néha udvariasabb lettem volna hozzá. A papa nagyon haragszik Kunra, – nem azért, hogy verekedett, de hogy ilyen nőért verekedett…

Etel figyelni kezdett. A párbaj okáról nem tudott még semmit, Iván báró gondosan elrejtette előle a hírlapokat.

– Nőért? – kérdezte.

– Talán nem is tudod, hogy Liviáért verekedtek, a szép tánczosnőért? Nem olvastad a lapokat?

– Nem olvastam semmit…

Dzsina grófnő kabátkája után futott és zsebéből előkeresett egy ujságlapot.

– Ezt kiollóztam magamnak – majd elolvasom…

Azzal a zárdában nevelkedett leányok éneklő hangsúlyozásával olvasni kezdte:

– Ma már teljesen lehullott a fátyol a tragédia részleteiről; keserű érzés tölti el az embert, ha megtudja, hogy egy történelmi nevezetességű név utolsó viselőjének el kellett véreznie egy kaczérságáról ismert tánczosnő kedvéért. Szomorú világot vet ferde társadalmi…

Dzsina megszakította magát, hogy ez nem érdekes, aztán más helyen folytatta az olvasást:

– Az összetűzés egy előkelő klubban történt, a melynek alapító ünnepélyén a két ellenfél találkozott. A boldogtalan herczeg néhány humoros és bizalmas körben éppen nem szokatlan megjegyzése egy ismert nevű tánczosnő magánéletére, annyira fölingerelte Kunt, hogy megfeledkezve magáról, elkövette az irtóztató sértést. Jellemző Kunra nézve, hogy ő ragaszkodott a küzdelem folytatásához, midőn az első golyóváltás után a herczeg megelégedett a nyert elégtétellel.

Dzsina grófnő gondosan összehajtotta az ujságlapot, mondva:

– Többet is tudok.

Azzal gondosan körülnézett s óvatosan suttogta Etel fülébe:

– Az a Livia kedvese Kunnak…

Aztán suttogó hangon folytatta:

– Kun nagyon féltékeny volt és megtiltotta neki, hogy udvaroltasson magának. Livia vissza is adta szavát egy gazdag zsidónak, a ki el akarta venni. Zalkovszky aztán a klubban panaszkodott, hogy Livia nem fogadta el a gyémántjait, a másét pedig elfogadja, – erre Kun megharagudott és arczul ütötte. Ez az igazság. Valószínűleg mindketten be voltak csípve, ilyenkor a férfiak könnyen összevesznek.

Etel bárónő elszoruló szívvel hallgatta barátnője pletykáit.

A herczeg ravatala egy vele rokonságban álló főúr palotájában állott. A temetés a közönség minden rétegeinek részvéte mellett folyt le; az elhunyt rangtársai, a kik életében tartózkodtak tőle, miután becsülete védelmében esett el, rehabilitáltnak tekintették és gondoskodtak róla, hogy a temetés a gyász és főúri pompa impozáns tüntetése legyen.

Az utczákat, a melyeken a gyászmenet áthaladt, nagy közönség lepte el, – a herczegi czímerrel díszített halottas kocsit a politikai és katonai világ előkelőségei követték.

Midőn a menet a Lovrich-palota elé ért, Dzsina grófnő megindultan ölelte át barátnőjét. A lobogó fáklyák, a koszorúkkal borított koporsó, a zene vontatott hangjai, a melyek a vastag ablaküvegen átszűrődtek, nem tévesztették el hatásukat: a grófnő keserves zokogásra fakadt. Szegény Zalkovszky!

Etel nedves szemmel bámult alá a zsibongó sokaságra. A mulandóság melankolikus akkordjai megérintették és végtelen csüggedéssel töltötték el. Most már tisztán tudta, hogy közte és Kun közt mindennek vége. Az érczkoporsóban pihenő halottal együtt örök nyugalomra tértek az ő lázas, szenvedélyes álmai is; jövő életében csak egy elv vezérelheti: a józan kötelességérzet.

Dzsina grófnő távozása után újabb látogató jött: Korláth gróf. Az őrnagy Zalkovszky temetéséről jött és teljes díszben volt.

– Hogy van Kun? – kérdezte Etel.

– Legyen nyugodt, sebei nem veszélyesek. Két hét mulva már elhagyhatja az ágyát.

Az őrnagy magyarázni kezdte, hogy a hirlapok teljesen elferdítve közölték a dolgot. Liviának semmi köze a párbajhoz, Kun alig ismeri a tánczosnőt és Zalkovszky puszta verekedési vágyból kötött bele. Etel gyönge mosolylyal hallgatta az őrnagy szavait, a melyek csak egy dologról győzték meg: hogy Korláth becsületes ember.

Sokáig tekintett elmerengve az utczára, aztán váratlan kérdezte:

– Emlékszik arra, hogy egykor menyasszonya voltam?

Korláth elpirult a gallérjáig…

– Úgy látom, emlékszik, – szólt Etel. – Arra is fog emlékezni, hogy eljegyzésünket sértő módon fölbontottam. Elhatároztam, hogy ezért elégtételt adok magának. Ha akarja, most ön utasíthat el engem, – fölajánlom a kezemet!

Az őrnagy talán először életében érzett szívdobogást.

– Nem tudja, mit tesz! – mondta szemrehányó hangon.

– De tudom. Azt is tudom, hogy szeret. Megértette ajánlatomat? Felajánlom kezemet, föltétel és magyarázat nélkül.

Korláthot keserűség szállta meg.

– Ha nem sejteném, minek köszönhetem boldogságomat…

– Téved, ha azt hiszi, hogy féltékeny szeszélynek. Magyarázatot azonban nem adok. Ha van bátorsága elfogadni, úgy, a mint vagyok – itt vagyok!

Az őrnagy szürke szeme villogni kezdett.

– Előbb azonban felelnie kell egy kérdésre, – szólt Etel. – Van jogom kezem fölött rendelkezni? Maga azt tudni fogja…

A bárónő élesen figyelt az őrnagyra. Ez nem habozott a felelettel. Reggel papirlapot talált tárczájában, s miután nem emlékezett, hogyan került az oda, elolvasta.

– Szeretnék élni, hogy a tiéd lehessek, – írta Attila Pogány Jolánnak. Korláth egyszerű fölfogása szerint ez csak egyet jelenthetett, – erre gondolt, midőn Etelnek a kérdésére felelt.

– Van joga!

A bárónő fájdalmas mosolylyal nyujtott neki kezet.

– Ha nem utasít vissza…

Az őrnagy ajkához vonta a finom ujjakat.

XXIX.

A mint Törökkuthy Agenor két napi távolléte után megjött Bécsből, egyenesen Attila lakására hajtatott. A gróf itt mint házigazda lépett föl és rendelkezéseit ellentmondást nem tűrő határozottsággal adta. Liviát, a kit a betegnél talált, udvariasan, de határozottan hazaküldte, megigérvén neki, hogy naponkint többször értesíteni fogja a beteg hogylétéről; a betegápolót elbocsátotta s helyébe saját komornyikját, az öreg Gábort rendelte; magának ágyat készíttetett a betegszobába s kijelentette, hogy egyelőre itt fog lakni. A sebesült ápolását szakértelemmel és önfeláldozással teljesítette; a jeges borogatásokat rendesen maga váltogatta, a míg szükségesnek látta s felváltva virrasztott Gáborral.

Attila úgy érezte magát, mintha gondos anyai kéz dédelgetné. A grófban most nem lehetett ráismerni az embergyűlölőre, kitünően értett hozzá, mint kell elűzni a betegszoba unalmát. Attila csak most látta, mily elbűvölően szeretetreméltó tud lenni Agenor.

A párbajról csak egyszer volt szó köztük.

– Szédültem s a sötétbe lőttem, de a sátán vezette a kezemet…

A végzetes párbaj Kun Attilára nézve messzire ható következményekkel járt. A herczeg tragikus sorsa részvétet keltett mindenütt. Kiki ismerte délczeg alakját, a mely a fővárosi élet érdekes jelenségei közé tartozott. Zalkovszky az utolsó időben sűrűn közlekedett polgári körökkel és itt számos csodálója akadt. A lapok nekrológokat szenteltek neki, egyik-másikban az elhunyt életéből bizalmas visszaemlékezéseket közöltek ama bizonyos «vigasztalhatatlan barátok», a kik minden előkelő halott nevével reklámot csinálnak maguknak. A közönség szájában számos adomaszerű vonás keringett, a mely jellemezte a herczeg rokonszenves személyét. Egy képviselőnek, a ki meglátogatta halálos ágyán, tréfásan azt mondta:

– Végrendeletet nem csinálok, nincs egyebem, mint becsületem és monoklim… Egy előkelő lap erre megjegyezte, hogy ily «aeschilosi humora» csakis klasszikus lelkierejű embernek lehet. Voltak, a kik a herczegben egy erkölcsi elvet láttak elvérezni, a mely állást foglalt a terjedő erkölcsromlással szemben…

Minél tisztább fény esett az elhunyt sírjára, annál sötétebb árnyba borult Kun Attila alakja. A néptribun, a ki epébe mártott tollal gáncsolta az erkölcstelenséget, – viszonyt folytat egy ballettánczosnővel; az elvek férfia egy rózsaszínű rongy miatt kioltja egy ember életét! A homályos szerkesztői irodákból a megbotránkozás kiáltása tört elő. A zakatoló rotácziós gépek quousque-tandemet kiáltottak «az élettel és becsülettel űzött frivol játék» elé; – komoly hangok szólaltak föl, a melyek a törvényhozástól erélyes rendszabályokat követeltek az erkölcsök terjedő elvadulása ellen. A lovardában fölvillant puskapor ismét éles világosságot vetett a párbaj előitéletének rákbajára; a társadalom vezeklést vélt teljesíteni, midőn Kunt ostorozta.

Kun nem érzett magában hivatást a bűnbak szerepére. Nyilatkozatot tett közzé, a nyilatkozat rövid volt, de erős. Ez nem volt már a tömeg kegyét hajhászó politikus, hanem a zsentleman, a ki a magánéletéhez vezető ajtót becsapja a csőcselék orra előtt.

A nyilatkozat rossz hatást tett. A hetedik nagyhatalom veszélyeztetve érezte szuverén placet-jogát és sietett népfölkelését mozgósítani. Mindazok, a kik eddig Kun legkellemetlenebb szövetségesei voltak: apró zuglapok munkatársai, részben pápaszemes, szűkmellű urak, részben fiatal sihederek, félig tőzsde-galopinek, félig revolver-zsurnaliszták, – most poros íróasztalaik mögött megbotránkoztak azon, hogy akadt ember, a ki becsületbeli ügyben kétségbe merte vonni csalhatatlanságukat. A kormány lapjai siettek a fuldoklót teljesen alámeríteni. Olyan embert, a ki vizet prédikál és bort iszik, nem lehet komolyan venni. Egyik félhivatalos, a melynek politikai rovatát Bóditz szokta sugalmazni, komoly társadalmi bajt látott abban, hogy manapság lelkiismeretlen kalandorok képesek a közvéleményt terrorizálni.

Ily támadásokért sovány elégtételt nyujthatott Attilának, hogy főleg főúri körökben, magaviseletét kifogástalannak találták. Ama dilemmába jutott, hogy őt, a ki mindenkor demokrata elveket hirdetett, Zalkovszky rangtársai vették oltalmukba a «mob» támadásaival szemben…

Midőn először hagyta el lakását, a klubba ment ebédelni. Asztalnál az öreg Bóditz mellé került. Attila tudta, hogy a lovag már megbékült nejével s ezért nem minden él nélkül kérdezte:

– Még mindig legényéletet folytatsz, méltóságos uram?

– A hosszabb üléseket ürügyül szoktam használni, hogy egy-egy ebédre elpártoljak hazulról. A házi boldogságban is jó mértéket tartani.

Bóditz buzgón látott leveséhez, néhányszor lopva tekintett Attilára, végre közönyösen kérdezte:

– Mikor utazol?

– Ki mondta, hogy utazom?

– Nem emlékszem már, de úgy rémlik előttem, mintha valaki szóba hozta volna, hogy újabb afrikai útra készülsz. Te ott szép sikereket értél el.

Bóditz ezzel csak meg akarta erősíteni, a mit Attila úgy is tudott: hogy a kormány végleg elejtette.

– Hallottam, – mondta Bóditz később, – hallottam, hogy az ügyészség meg fogja inditani ellened a vizsgálatot.

– A számkivetésbe menőnek utolsó kivánságát teljesíteni szokás, – szólt Attila; – neked van befolyásod az igazságügyi tárczánál?

– Vajmi kevés! – szabadkozott Bóditz.

– Egy iskolatársam van, a kit szeretnék kineveztetni a kevei törvényszékhez.

Bóditz föllélegzett és följegyezte magának Kálváry nevét.

Délután Korláth látogatta meg Attilát.

– Sebeid szépen gyógyulnak? – kérdezte az őrnagy.

– Már alig érzek valamit.

Korláth sokáig gondolkozott, látszott rajta, hogy akar valamit. Végre megszólalt.

– Te Attila, emlékszel még utolsó párbeszédünkre a kevei kastélyban?

Attila meglepetten tekintett rá.

– Augusztus huszonkettedikén volt, – folytatta az őrnagy, – benéztem hozzád egy pohár konyakra, te akkor elmondtad, hogy Etel nem akar az enyém lenni.

– Miért említed ezt most?

– Mert azóta minden megváltozott. Etel az enyém akar lenni, – kért, hogy adjam ezt tudtodra…

Attila felszökött, mint a bozót farkasa a kopók csaholására, Korláth nyugodtan, de kissé sápadtan folytatta:

– Etel maga tette nekem ezt az ajánlatot. Én szó nélkül elfogadtam, úgy, a mint Kevén szó nélkül visszaléptem.

Az őrnagy egyszerű nyugalma oly hatással volt Attilára, hogy szintén erőt vett magán. Sötéten tekintett maga elé, de nem válaszolt.

– Meg vagyok győződve, – mondta Korláth, – és Etel is meg van győződve, hogy ezzel csak saját kívánságod teljesül.

– Honnan merítettétek ezt a meggyőződést?

Korláth azt a nyitott lapot nyujtotta át Attilának, a melyet ez a párbaj reggelén írt, lázas álmának hatása alatt.

– Tárczámban találtam, – mondta, – nem tudtam mi az, elolvastam.

Attila szórakozottan gyürte össze a czédulát.

– Tehát ezzel vége. Nincs egyéb hátra, minthogy szerencsét kivánjak.

Az őrnagy kissé meghajtotta magát. A hang, a melylyel barátja ezt mondta, nem tetszett neki. Mikor elindult, az ajtóban visszafordult.

– Nem szeretném, ha megbántottalak volna.

Attila barátja vállára tette kezét.

– Te becsületes ember, akarva se tudnál bántani.

Mikor egyedül volt gondolataival, arczpirító szégyenérzet vett rajta erőt…

– Mit szándékozol most tenni? – kérdezte Agenor, a kit meglátogatott.

– A komédiának vége, a lámpákat eloltják. Mielőtt teljesen besötétedik, elbúcsuzom jóakaróimtól s lemegyek Boros-Kevére.

– Minő terveid vannak jövődre nézve?

Attila kaczagott.

– Jövőmre nézve? Igaz! hisz nekem kenyér után kell néznem. Ej, majd pályázom a szabályozó társulathoz, – hátha megtesznek szakaszmérnöknek? A fizetés nem sok, de majd keresek magamnak takarékos asszonyt, a ki maga varrja a ruháit és rendben tartja a házamat. Vasárnap majd a polgármesterrel fogok tarokkozni…

– Kérdés, hogy a polgármester leül-e közönséges szakaszmérnökkel tarokkozni, – jegyezte meg Agenor, aztán leült a harmóniuma mellé. Később felhagyott játékával s mosolyogva lépett Attilához.

– Ezen is túl kell esned. Meglehet, hogy egyszer még szépnek fogod találni a ruhákat, a melyeket a feleséged szab. Egyelőre nem csodálnám, ha öngyilkosságra gondolnál.

Attilát elkeserítette, hogy bátyja oly könnyedén veszi mindazt, a mi ő vele történt.

– Tulajdonképpen jól van minden, a mint van, – mondta, – ha mások nem döntik fel kártyaváraimat, előbb-utóbb megtettem volna magam. A mit mondtam, azt szóról-szóra meg fogom tenni: lemegyek Kevére, megnősülök és pályázom a társulathoz. Ha nem adnak állást, talán te fogsz megtenni uradalmi mérnöknek – atyám is olyasmi volt.

– Atyánk is az volt, – igazította ki Agenor nyugodtan.

Attila meglepetten tekintett a grófra. Sejtette ugyan, hogy atyai részről is egy vérből származnak, de ezt a gondolatot soha ki nem fejezte.

Midőn távozott, Agenor melegen szorított vele kezet: ezt máskor nem szokta megtenni.

Az Andrássy-úton jól ismert fogat jött vele szemben. A hatalmas carossier-k kényesen ügettek, a kerekek nesztelenül surrantak végig a faburkolaton. A kocsiban Etel ült társalkodónőjével. A bárónő szeme futólagosan érintette Attilát, köszönését hideg fejbólintással fogadta.

Otthon levelet talált kiadójától. A derék nyomdatulajdonos, a kit a Nemzetőr rövid fönnállása óta vagyonos emberré tett, családapai minőségére hivatkozva, folyamodott a «képviselő úr ismert nagylelküségéhez», hogy lépjen vissza önként szerződésüktől, mert ha neve tovább is ott áll a lap alatt, a szép virágzásnak indult Nemzetőr rövid idő alatt tönkre fog menni. Egy tuczat vidéki kaszinó máris zamatos levelek kíséretében mondta föl az előfizetést…

– Patkány! – mormogta Attila.

XXX.

A pohár csordultig volt. A keserűség, a mely hetek óta összehalmozódott Attila szivében, csakhamar előtört.

A mint mozdulatlanul hevert a pamlagon, egy terv fogamzott meg agyában, a mely ellen első pillanatban föllázadt minden jobb érzése, de a mely éppen képtelensége által behálózta túlcsigázott képzeletét.

Ha e terv sikerül, bukása egy csapásra emelkedéssé fog válni. Vissza fog vonulni, de mint legyőzött is oly zsákmányt fog vinni magával, a melyért legyőzői irigyelni fogják. Az egyenetlen harczban övé lesz az utolsó szó. A társadalomnak, – a mely őt botrányhajhászással vádolja, – oly botránynyal fog felelni, a melynek emléke fenmarad évek multán is…

Íróasztalához sietett és remegő kézzel szakgatott mondatokat vetett papirra:

«Etel! Midőn küzdöttem, érted küzdöttem, – ha győztem volna, veled osztom meg győzelmem jutalmát. Elbuktam, le vagyok alázva, el kell hagynom a fővárost: követelem, oszd meg velem sorsomat! Nem kérdem, szeretsz-e, de ama hatalomra, a mely egykor karjaimba sodort, parancsolom, hogy kövess! Ma este kilencz órakor az indóháznál várlak. Bizton tudom, hogy ott leszel. Ne válaszolj, hanem jőjj! Várlak. Attila.»

Attila ezt a levelet a szolgájának adta, hogy vigye el a Lovrich-palotába és adja át Etel bárónőnek, úgy, hogy senki észre ne vegye.

Midőn a szolga visszajött és jelentette, hogy a levelet átadta, Attila pénzt és revolvert vett magához és elhagyta a lakását.

A pályaudvarnál oly meggyőződéssel szállt ki a bérkocsijából, hogy Etel nem fog eljönni. Így is jó! mondta elszántan. Megnyugvással töltötte el, hogy sorsa nemsokára teljesedésbe fog menni. Még csak nyolcz óra volt. Az elsőosztályú váróteremben egy képviselőtársát találta, a ki kerületébe készült, hogy beszámoló beszédet tartson. A képviselő meg volt győződve, hogy az elmondandó beszéd lesz nemsokára a politikai világ világ legfontosabb eseménye. Az új iskolának volt híve, zászlajára a közigazgatás államosítását írta.

– Vakmerőség tőlem, – mondta Attilának, – a főispán dühös lesz reám.

Oly fontosságot tulajdonított a dolognak, mintha az ész imádását akarná indítványozni a konventben. A képviselő végre fölült a vonatra, Attila kisietett a pályaudvar elé. Ha Etel jönni akar, most kell jönnie. A bérkocsik egymásután robogtak a fényesen világított csarnok elé. A futárvonat indulásra készen állt. Attila izgatottan járta be a várótermeket, – hátha Etel már ott van? – aztán ismét a kijárathoz sietett. Most egy elkésett fogat vágtatott az indóház elé, a kövezet szikrázott a lovak patkója alatt. A fogatból elfátyolozott, magas női alak szökött ki – nem volt Etel. A vonat elindult, zakatoló visszhangot keltve a csarnokban, majd eltünt az éjben.

Attila a menetrendet kezdte tanulmányozni. Valószínűnek tartotta, hogy Etel nem szabadulhatott idejekorán, de meg fog jönni az éjféli vonathoz. Jönni fog, hisz oly hangon írt neki, hogy jönnie kell.

Belépett az étterembe. A pinczérek unatkozva suttogtak a pénztár mellett, csak egyik asztalnál ült két utas. Midőn közelükbe telepedett, suttogni kezdtek. Kiváncsi lett, nem róla beszélnek-e és figyelni kezdett.

– Azt hiszi, hogy még tarthatja magát? – kérdezte az egyik.

– Semmiesetre, hacsak Weisz és fiai meg nem elégszenek harmincz százalékkal.

Újra a pénztárcsarnokba ment. A kocsik ismét robogtak, a szolgák futkostak, a portás unatkozó hangon hadarta el az állomásokat…

Éjfél után belátta, hogy várakozásának nincs czélja. Lassú léptekkel hagyta el a csarnokot. Az utczán gyerekes dacz szállta meg – jönnie kell! Azzal visszasietett. Döngő léptei egyhangú visszhangot keltettek a csarnokban, a villamos óra mutatója félelmetes gyorsasággal szökött előre.

Az üvegkupolán sápadt fény szűrődött be, – elindult az első reggeli vonat. A csarnokban nedves, fojtó szag terjedt, a pénztár előtt bepólyázott alakok mozogtak, rekedt hangon beszélgetve és kedvetlenül szivarozva.

Attilát idegessé tette az a gondolat, hogy a világos nap itt fogja találni és gyalog nekiindult a városnak.

A külváros apró házai közt egyes házóriások magaslottak, feketén furódva a sápadt égboltba. Az üzletek még be voltak zárva, csak itt-ott pislogott egy csapszék előtt piros lámpa. Attila nem vette útját lakása felé, hanem czéltalanul bolyongott tovább. A reggeli ég mocskos üvegharangként borult a városra, az utczákon nyomasztó kátrányszag terjedt el. A kocsiúton néhány otromba seprőgép haladt el. A reggeli csendet csak itt-ott kongó léptek és rekedt köhögés zavarta. Néha egy-egy nyurga alak siklott el mellette, hosszú léptekkel, szivarcsutkák után hajlongva.

Attila nem érzett bágyadtságot és önkénytelenül a Dunának vette útját. Csak akkor eszmélt föl, mikor már áthaladt a lánczhidon s az alagút sötétlő torka előtt állt, a melynek méhében még hosszú sorban csillogtak a gázlángok.

Nemsokára fölért a várba, a melynek falai közt mély csend honolt. – Megállt a bástya fokán s letekintett a pesti partra. Szeme végigrévedezett a háztömegen, a mely a parttól szétfutott a ködös szemhatárig. Az egész kép sűrű párakörben folyt össze, keleten számtalan gyári kémény okádta feketén kavargó füstellegeit a ködös magasba, az utczatorkolatokban violaszínű gőzfoszlányok úsztak, a tetők tengerére kétségbeejtő szürkeség nehezedett.

Attila ujjai görcsösen kapcsolódtak a revolver agya körül…

E pillanatban a keleti szemhatáron fölvillant az első napsugár. A város tornyai és szeszélyes kupolái diadalmasan bontakoztak ki a ködös fátyolból, a Dunán halvány aranypontok csillantak meg.

Attila feje fölött megnyílt egy ablak, csinos nő, fején piros kendővel, mosolyogva tekintett a napba.

Tehát van még napsugár, van még mosoly a világon?!

Attilát jóltevő melegség járta át. Gondolatai tisztulni kezdtek. Az éjjel szenvedélyes dacz töltötte el, később a tehetetlen düh vett rajta erőt, hajnalban kétségbeejtő fásultságot érzett, – az elő napsugárra megszólalt szíve, mint Memnon szobra, a hangzavarból békülékeny akkord csengett elő. Úgy érezte, hogy félelmetes álmon ment keresztül, álmon, a mely telve volt szívtelen önzéssel, gyötrő nagyravágyással, rideg dölyffel. Undor fogta el, midőn az elmult éjre gondolt, a melyet forró agygyal és sivár szívvel töltött az indóházban, – hálát érzett Etel iránt, hogy nem egyezett bele őrült tervébe.

Hajdani elpusztíthatatlan életkedve visszatért. Érezte, hogy mindaz, a mit pótolhatatlan veszteségnek tartott, nyomasztó tehertől szabadította meg. Most már semmi, semmi sem akadályozhatja abban, hogy Jolán karjába siessen és ezt a gyermeket oly boldoggá tegye, a mint az megérdemli.

Ruganyos léptekkel indult le a városba.

*

Hogy Etel bárónő semmi választ nem adott Attila levelére, annak egyszerű magyarázata az, hogy el sem olvasta a levelet.

A missis, a ki semmit sem vesztett rabtartó buzgalmából, véletlenül tanúja volt a bárónő és Attila szolgája közt lefolyt rövid párbeszédnek és a mint a szolga távozott, ölyvként csapott a a levélre, a melyet Etel a kezében tartott.

– Mit jelent ez? – kérdezte Etel megütközve.

– E levél Kuntól van, ismerem kötelességemet. – A missis zsákmányával az ablakhoz lépett.

Ez több volt, mint a mennyit Etel büszkesége elviselhetett. Sápadt volt a felindulástól. E pillanatban Iván báró lépett a szobába. Nem értette, mi történt itt, de ösztönszerűleg a levél után nyúlt, a melyet a missis feléje tartott.

– Atyám, – szólt Etel, – e levél hozzám van czímezve.

– Kun írta, – vágott szavába a missis.

– Kun?

Iván bárót villamos ütés járta át. – Etel azonban megelőzte és gyors mozdulattal kikapta a levelet társalkodónője ujjai közül.

– A levelet! – kiáltotta Iván.

Etel a kandallóig hátrált, sápadtan és villogó szemmel tekintett atyjára.

– A levelet meg fogom mutatni vőlegényemnek, – senki másnak!

– Látni akarom! – kiáltott Iván báró magánkívül, azzal megragadta leánya csuklóját.

Etel villámgyorsan a kandallóba vetette a papirlapot – egy föllobbanó lángnyelv megsemmisítette a vita tárgyát. Aztán kiszabadította karját atyja kezéből és a missishez fordulva, hidegen mondta:

– Arczátlan cselédet nem tűrök meg szolgálatomban, – ön el van bocsátva!

Úgy látszott, hogy atyjának is tudna hasonlót mondani, de aztán megelégedett azzal, hogy egyetlen szót vágjon az arczába:

– Nemes?!

XXXI.

Attila az éj izgalmai után édes szendergésbe merült. Egyszerre álmából az a kellemetlen érzés riasztotta föl, hogy éles szempár irányul rá. A kerevet előtt Gábor állt, Agenor komornyikja.

Az öreg lassan bólintgatott fejével Attila felé.

– Mi az? – kérdezte a képviselő álomittasan.

Gábor beszélni akart, de csak néhány érthetetlen szót dünnyögött, aztán hosszú, görcsös zokogásba tört ki.

– Az én uram… az én jó uram… – dadogta.

Attilát szörnyű sejtelem fogta el.

– A grófot baj érte? A gróf – meghalt?

A komornyik igent intett. Attila visszahanyatlott nyugvóhelyére, majd talpra szökött s kalapja után nyúlt.

A Törökkuthy-palota kapuja tárva volt, a folyosókon rémült arczú cselédek tanácskoztak. Attilát ösztöne a gróf hálószobájába vonta. A szobában két férfit talált: egy orvost meg egy rendőrtisztet, az utóbbi éppen a jegyzőkönyvet vette föl. Az éjjeli szekrényen két viaszgyertya égett, a szobát sajátságos, édeskés illat töltötte be. A halott ágyában feküdt. A selyemtakaró föl volt vonva mellére, megtört szeme nyiva maradt, egyik keze lecsüngött az ágy szélén.

– Az öngyilkosság megállapítható? – kérdezte a rendőrtiszt.

– Meg! – felelte az orvos; – a gróf úr éjfél után két órakor követte el tettét, – a kandallón álló órát legalább akkor állította meg. E selyemkendőt kloroformba áztatta és arczára borította, – a belélegzett gőz nemsokára álomba merítette; a halálnak még hajnal előtt kellett bekövetkeznie.

A rendőrtiszt egy papirlapot mutatott Attilának.

– Megismeri a gróf úr írását?

A lapon csak néhány szó volt:

«Tettem oka életuntság. Végrendeletem a közjegyzőnél van. A szükséges rendelkezéseket öcsém, Kun Attila fogja teljesíteni.»

– Bátyám írása, – szólt Attila.

A két úr eltávozott, Attila magára maradt a halottal. Leült az ágy szélére és kezét bátyja hideg kezére téve, hosszasan tekintett arczára.

Tehát bevégeztetett! A titokzatos tragédia utolsó felvonása lejátszódott!

A reggeli szellő megmozgatta a nyitott ablak függönyeit és meglobogtatta a gyertya lángját, Attilának úgy tetszett, mintha a halott lassan ringatná fejét…

Merengéséből Gábor zavarta föl, a ki szónélkül levelet nyujtott át neki. A levél Agenor kezétől származott. Attila az ablakhoz lépett, alig olvasott azonban néhány sort, midőn az ajtó újra megfordult sarkában s egy inas borotvált arcza tekintett be.

– Senki sincs bent, – szólt hátra.

Attila önkénytelenül összevonta a függönyt, midőn Etel és Iván báró léptek a halottas szobába. A bárónő világos ruhát viselt; a mint gyors léptekkel az ágyhoz sietett, chypre-illat vegyült a szoba viasz- és kloroformszagába. Etel letérdelt a a szőnyegre és imádkozni kezdett, Iván báró kiváncsi borzongással tekintett a halottra és szánakozva csucsorította össze a száját.

– Szegény! – mondta, – mindig gondoltam, hogy ez lesz a vége…

– Hagyjanak magamra, – szólt Etel fátyolozott hangon.

Atyja csodálkozva tekintett rá, de aztán teljesítette a kivánságát.

A mint az ajtó bezáródott, a leányon hirtelen változás ment végbe, úgy, hogy Attila, a ki már ki akart lépni rejtekéből, újra összevonta a függönyszárnyakat. Etel felszökött a szőnyegről, ajkán halk, de végtelen fájdalmas sikoly tört ki, a minőt csak a halálra sebzett szív talál, aztán szemrehányó, keserű hangon szólt a halotthoz:

– Nem akartál élni? Te kevély, te bűnös ember!

Szavait kínos zokogás fojtotta el. Most bizonytalan léptekkel közeledett az ágyhoz s lehanyatlott annak szélére. Sokáig nézte a halottat, félénk, majdnem ellenséges szemmel, aztán egyszerre könyei közt mosolyogva, halk, édes hangon mondta:

– Most nem tilthatod meg, hogy szeresselek, mint megtiltottad életedben.

A bárónő világos ruhát viselt; gyors léptekkel az ágyhoz sietett…

Attilán borzadás futott végig, mintha őrültet hallana beszélni.

Etel most már egészen közel hajolt a halotthoz s kezével gyér haját simogatta.

Az ajtón halk kopogtatás hallatszott, Iván báró bedugta fejét.

– Talán elég volt már, Etel? Fölizgatja magát…

– Még egy pillanatig! – szólt Etel esdő hangon.

Miután az ajtó újra bezáródott, ismét a halott fölé hajolt.

– Bocsáss meg – én is megbocsátottam neked.

És habozás nélkül megcsókolta Agenor hideg ajkát. Aztán megtette azt, a mi eddig senkinek sem jutott eszébe: lezárta a halott nyitott pilláit.

Attila ismét egyedül volt gondolataival. Rövid pár percz éles világosságot vetett oly sok dologra, a mely eddig homályban volt előtte. Most már ismerte Etel titkát. Mily mély lehetett a bárónő szerelme, ha a sok évi mellőztetés után is ily szenvedélyesen tört napfényre! A megszégyenülés egy nemét érezte, a midőn megtudta, hogy a gyöngéd rokonszenv, a melyet Etel ő iránta érzett, nem volt szerelem, hanem Agenor iránti szerelmének egy szegény morzsája, a melyet talán csak bátyjához való hasonlatosságának köszönhetett.

Aztán bátyja levelét kezdte olvasni, a levél hosszú volt.

«Keserű gúnyja a sorsnak,» – írta Agenor, – «hogy engem, a ki mindenkor őszinte megvetést éreztem társadalmi előitéletek iránt, társadalmi előitélet kerget halálba. Hogy rövid legyek: amerikai párbaj «áldozata» vagyok. Ellenfelem nem él már. Nem akarom magamat az úgynevezett «lovagiasság» nimbuszával övezni, azért elmondok neked mindent, a mi érdekelhet.

Hét év előtt, – midőn még tettleges szolgálatban voltam, – Zalkovszky herczeg és én egy leányt szerettünk. Kiki a maga módja szerint szerette. Én meg voltam győződve, hogy boldogságom függ a leány birásától, – Zalkovszky érzelmeire, mint nyiltan bevallotta, nagy hatással volt imádottjának vagyona.

A leány nekem adott előnyt. Zalkovszky véralkata mellett semmi sem volt természetesebb, minthogy e miatt belém tűzzön. Egy alkalommal egy ló patkolása miatt vitát provokált velem s mert fölismertem szándékát, súlyos sértéssel vetettem véget az ízetlen jelenetnek. Ő ezt ugratásnak nevezte. A sértés fölötte súlyos volt. Ellenfelem még aznap lakásomra jött s indítványozta, hogy amerikai párbajjal intézzük el viszályunkat. Bármennyire szokatlan is tisztek közt a párbaj eme neme, álszégyenből, nehogy kevésbbé elszántnak tartson, elfogadtam ajánlatát. Pezsgős fővel tettem, de józan állapotban sem tettem volna egyebet. Ketten aztán épp oly regényes, mint ízetlen módon elhatároztuk, hogy közös imádottunk döntsön sorsunk fölött.

Tervünk keresztülvitelére másnap közös látogatást tettünk a kastélyban. Délután kártyáztunk Etellel. Etel osztott, az első kártya, a melyet fölütött, pique-hetes volt. Megállapodásunk szerint ezzel el volt döntve, hogy a vesztes fél hét év mulva tartozik magát megölni. Azt hiszem, mindketten megkönnyebbülést éreztünk, – hét év hosszú idő! A komédia tovább folyt. A ki kettőnk közül elveszíti az első játszmát, eljátszotta életét. Etel vesztette el az első játszmát, én a másodikat. Ezzel sorsom el volt döntve. Szolgálati teendők ürügye alatt elhagytam a kastélyt.

Nem tudom, undor vagy kaczagás fog-e el, midőn ezt olvasod, – mindkettő jogosult. Becsületszavam arra is kötelezett, hogy végleg lemondjak Etelről. Visszavonultam tőle, e lépésnek köszönhettem a fölfedezést, hogy szeret. Sokat szenvedtem, a midőn egy tiszta szerelem szűzies nyilvánulásaira közönynyel kellett felelnem. Sokáig nem is győztem a természetellenes küzdelmet.

Egyszer, – magam sem tudom már, hogyan esett, – egyszerre karomban tartottam a leányt s éreztem csókjait ajkamon. Midőn kíjózanodtam mámoromból, beláttam, hogy kerülnöm kell Etel veszélyes közellétét. Kezdetben az volt szándékomban, hogy szilaj vígságban töltöm életem utolsó éveit, most azonban magány és nyugalom után vágyódtam. A mint tudod, lemondtam a szolgálatról és följöttem a fővárosba – haldokolni. Itt, a nagyváros zajában, a hol mindenki el van foglalva magával, könnyebben kerülhettem el az emberek figyelmét.

Gyakran zúgolódtam sorsom ellen, – hogyne! Sorsomat egy pezsgős fővel adott «becsületszó» képviselte. Gyakran vetettem föl magamban a kérdést: vajjon az ember, a kinek a teremtés szeszélye egy csöppet engedélyezett a végtelenség tengeréből, kötelezheti-e magát az önmegsemmisítésre? Midőn most rövid, talányos álomélet után fejjel ugrom a szürke semmibe, kaczagtató frázis gyanánt cseng fülemben a – «lovagiasság!»

Most veszem észre, hogy fölösleges dolgokkal untatlak. Rövidebb leszek. Egy keserű elégtételem megvolt: Zalkovszky nem ért czélt a leánynál!

Mikor Zalkovszkyt lelőtted, sohasem érzett öröm érzete vett rajtam erőt. Az elfojtott életkedv fölpezsgett bennem. Fiatal vagyok, boldog lehetek még! Zalkovszky sírjába vitte párbajunk titkát, – én élhetek! élhetek!

Ekkor levelet kaptam, a melyet Zalkovszky halálos ágyán írt. Elvárom, hogy beváltod szavadat! Ez a volt tartalma. Sorsom el volt döntve. Nem mintha ez a figyelmeztetés hatással lett volna «becsületérzésemre», – de a határtalan fanatizmus, a mely túléli a halált is, lesujtott. A klubok lelkiismeretlen fosztogatója meghal a becsület nevében és sírba szólít a becsület nevében. És ezt őszintén teszi! Meg vagyok győződve, hogy Zalkovszky, ha az én helyzetemben lett volna, egy perczig sem habozna «szavát beváltani»…

A sok évi haldoklás kifárasztott, ha akarnék sem tudnék már boldog lenni. Érzem, hogy nem vagyok köteles meghalni, – de nincs erőm élni. Édes megnyugvással tölt el a pihenés, a végnélküli pihenés eszméje. Hogy a frázis teljes győzelmet ne arasson, egy nappal később hajtom végre magamon az itéletet, a mint «becsületemmel» kötelezve vagyok. Hidd el, alig győzöm már ennek az egy napnak a végét bevárni.

Sejteni fogod, hogy a leány, a kinek szerelme oly végzetes befolyással volt életemre, Lovrich Etel. Kivánom, hogy Etel soha meg ne tudja, mennyire szerettem és szeretem most is. Ő még boldog lehet, nem akarom megháborítani lelke nyugalmát.

Vagyonomat rád hagytam.

Végül még egyet. Tanulmányoztalak, ismerem előnyeidet és hibáidat. Ha boldog akarsz lenni, ne vezettesd magad eszed, de még kevésbbé képzeleted által, hallgass egyszerűen szíved szavára. Én mondom neked: a világ még nem annyira romlott, hogy benne a szív delejtűjével el ne lehetne igazodni.

Feledd el minél előbb halványuló árnyékomat, de ha éppen rám gondolsz, jusson eszedbe, hogy jobban szerettelek, mint sejtetted. Jó éjt! Agenor.»

Attila növekedő megindulással olvasta végig e sorokat. Megszégyenülés és bánat fogta el; – bánat, hogy bátyját ama torzképek után itélhette meg, a melyekben a haldokló kedvét lelte, megszégyenülés, midőn saját kellemetlenségeit összehasonlította e martir szenvedéseivel.

Midőn most a halotthoz lépett, keserű elégedetlenséget érzett a sors igazságtalansága miatt, hogy ennyi fájdalomnak nem tudott más megoldást találni, mint a megsemmisülést…

– Megsemmisülés?

Minél tovább szemlélte a rokonvonásokat, annál inkább lepte meg a vidám nyugalom, a mely az arczon elterült, mióta Etel keze lezárta pilláit. A megtört, félig behunyt szem titokzatos fényben csillog, az ajk körül rejtelmes, diadalmas mosoly mutatkozik, – mintha az anyag bilincseiből fölszabadult szellem éppen most siklana ki a kutató emberi elme durva keze közül, hogy ujjongva szálljon a napfényes magasba…

XXXII.

Verőfényes tavaszi nap volt, Kun Attila gyors léptekkel sietett a Lovrich-palotába. A kapustól megtudta, hogy Etel bárónő a kertben van, tehát odairányította lépteit. Rövid keresés után rátalált. Etel egy padon ült a verőfényben, gondolataiba volt elmerülve és napernyője hegyével íveket rajzolt a sárga homokba. Attilának eszébe jutott első találkozásuk, mikor a bárónőt hasonló helyzetben lepte meg, csakhogy termetét most fekete gyászruha fedte, a mely megindító bájt kölcsönzött halvány arczának.

A bárónő meglepetten tekintett föl.

– Csodálkozik, hogy itt lát? – kérdé Attila. – Ittlétemnek egyszerű oka van: búcsuzni jöttem.

Etel zavart volt, midőn ösztönszerű udvariassággal helyet kinált neki.

– Elutazik? – kérdezte aztán szokott fátyolozott hangján.

– Elutazom. Valószinü, hogy sokáig nem fogjuk egymást látni, de az is meglehet, hogy utaink szétválnak örökre. Nem akarok távozni anélkül, hogy öntől egy szives búcsúszót ne vigyek magammal.

Etel kissé összevonta szemöldökét s szótlanul tekintett Attilára.

– Feledje el mindazt, a mi köztünk történt, – folytatta az – és bocsásson meg, hogy valaha utjába álltam. Egyszer azt mondta, hogy úgy szeret, mintha testvére volnék. Kényszeríteni akartam, hogy nekem több legyen testvéremnél, – meglakoltam érte. Ama testvéri szeretet emlékére kérem: bocsásson meg vakmerő levelemért… Őrült voltam, midőn irtam.

– És mi volt ama levélben? – kérdezte Etel.

– Hogyan, nem olvasta?

– Nem. Atyám kényszerrel akarta tőlem elvenni, én olvasatlanul elégettem.

– Ezt őrangyalom tanácsolta önnek! – szólt Attila a legnagyobb örömmel. – Most már meg fog bocsátani, hiszen nem tudja, minő nyomorult voltam!

Etel nem válaszolt, hanem hidegen kérdezte:

– Hová utazik most?

– Boros-Kevére.

– Mi dolga lesz ott?

– Egy régi tartozást kell megfizetnem. Itt már nincs mit keresnem, de nem is tudnék itt maradni. Megelégeltem a fővárosi életet. Az utczákat, a palotákat, az embereket, – mindezt rútnak, kicsinyesnek, kétségbeejtően szürkének találom. Haza fogok menni. Az utolsó évek emlékét kitörlöm életemből és újra ott kezdem életemet, a hol három év előtt voltam.

– Eszerint nem volt szerelem, – szólt Etel, – hanem szeszély, a mi ama nőhöz – ama tánczosnőhöz lánczolta?

– Liviához? Sem egyik, sem másik. Livia, mint oly sokan, szinte abban a meggyőződésben élt, hogy miatta volt a párbaj…

– És nem úgy van? – kérdezte Etel bizalmatlanul.

– Nem.

– Igazat beszél?

– Hinni fog, ha bátyám emlékére mondom.

– És – hogyan került ama nő az ön lakására?

– Regényes kötelességének tartotta, hogy ápoljon. Én akkor eszméletlen voltam. Agenor később eltávolította, – azóta nem is találkoztam vele…

A bárónő arczát sötét pir futotta el, fejét keblére csüggesztette. Sokáig hallgatott, végre tétovázó szemmel tekintett Attilára.

– Megbocsát?

A fiatalember ajkához emelte a feléje nyújtott kezet.

– Most már a régi, testvéri szeretettel kivánom: legyen boldog! – mondta Etel.

Attila fölkelt. A bárónő egy gyűrűt huzott le ujjáról, tejopál czímer, apró gyémántokkal szegélyezve.

– Szeretném, ha e gyűrűvel jegyezné el menyasszonyát, – azt fogom képzelni, hogy hozzájárultam a boldogságához.

Attila ujjára vonta a gyűrűt, aztán eszébe jutott valami.

– Ajándékát ezzel viszonozom, – mondta, selyemkendőt nyújtva át Etelnek. Sötétpiros ceyloni kendő volt, sarkába Agenor czímere hímezve.

Etel ösztönszerűen arczához emelte a kendőt.

– Csodálatos illat, ezt már éreztem valahol.

– Kloroform illat, – szólt Attila halkan.

Etel arczát hirtelen pir futotta el, a kendőt ajkához szorítva, mohón szívta be illatát.

– Isten önnel, – szólt Attila.

A bárónő kezet nyújtott neki, de aztán meggondolta magát és viruló arczát nyújtotta. Egy pillanatig úgy látszott, mintha kedve volna sírni, de aztán kivonta magát karjából.

Attila Korláthot és Bóditz századost találta lakásán.

– Kikisérlek a vasúthoz, – mondta az őrnagy.

– Én pedig újra köszönetet jöttem mondani, – szólt Bóditz, – atyámtól pedig ezt a levelet hoztam.

A levelet az igazságügyminiszter írta Bóditz lovaghoz, értesítve, hogy a boros-kevei bírói állást Kálváry Kálmánnal, – mint a szorgalma és képzettsége folytán legméltóbb pályázóval – szándékozik betölteni.

Attila tárczájába rejtette a levelet. Egy hasznát hát mégis látta politikai szereplésének: örömet okozhatott egy becsületes embernek.

XXXIII.

A lapály fölött tavaszi szél csattogtatta szárnyait, a nádas zúgva hajlongott előtte. A vasuti töltés mentén hollósereg emelkedett föl, lomha szárnycsapásokkal lendülve a ködös magasba.

A római sánczra dülő czigánysátorból barna arczok bámultak a futárvonat után, a mely a sápadt reggeli fényben zakatolva sietett délnek, a kevei róna méhébe.

Mire kivilágosodott, halk tavaszi eső kezdett permetezni, párhuzamos gyöngysorokat rajzolva a kocsiablakokra. Attila álmodozva ült egyik kocsiban, a vágtató kerekek üteméből egy régi, gyermekkori dalt zümmögött fülébe

Álmodozásából éles fütty riasztotta föl: Boros-Keve!

Még minden a régiben van! Előtte fekszik a hegység a török várral, a város, a melynek apró házai félénken lapulnak a hatalmas templom körül. Az indóház előtt ott áll a Csillag ütött-kopott bérkocsija, a bakon ugyanaz a parasztkocsis pipázgat, a ki évekkel ezelőtt a Lovrich-kastélyba vitte. Az a titokzatos gyári kazán is ott fekszik még az út szélén…

Amint a kocsi lassan végigdöczögött a főutczán, a melynek alacsony, virágos ablakai mögött halkan suttogott a kisvárosi élet, Attilát egyszerre csodálatos látomány szállta meg. Tegnap Jolánnál járt, a leány fehér kötőjével kaczagva futott eléje. Ma ismét Jolánhoz megy és a leány ismét kaczagva fog karjába repülni. A mi pedig tegnap és ma közt történt, az egyike volt ama félelmetes álmoknak, a melyeket a gondviselés sötét éjjel azért bocsát ránk, hogy véget vessen kételyeinknek és édessé tegye a verőfényes napot.

Pogányék csak nyáron tartózkodtak a Pogányvárban, különben a főutczában levő házukban laktak.

Midőn Attila belépett a csinos udvarra, úgy érezte, hogy térdre kell borulnia és megcsókolnia a hófehérre súrolt küszöböt. A komondor rögtön megismerte régi jóakaróját és nyihogva ugrándozta körül.

A csinos szobaleány felsikított:

– Jézus! a nagyságos Attila úr, – hogy fog Jolán kisasszony örülni!

Attila megtudta, hogy Pogányné a nyaralóba ment, a tavaszi munkálatokra vigyázni; Jolán valamelyik barátnőjét kereste föl, délelőtt azonban ő is felmegy a hegyre.

Elhatározta, hogy megkeresi Jolánt a városban. Ha kétszer végigsétál a főutczán, bizton az ablakokba csődül az egész leánynépség, ezek közül kiválaszthatja magának Jolánt.

A templom boltíves kapujából énekhangok szürődtek elő. Delejes erő vonzotta befelé; egy jóarczu öreg helyet csinált neki a padban.

A főoltár Mária-képe élő virággal volt koszorúzva, a lépcsőket piros szőnyeg fedte, az istentisztelet nagy ünnepélyességgel folyt. Az orgona hangjai szétáradtak a hatalmas oszlopok közt, a keskeny gót ablakokon ferde fénysávok szürődtek az oltárfülke hüvös homályába. A gomolygó tömjénfüstöt ezüst köddé változtatta a verőfény.

A zene és ének halk zsongássá folyt össze Attila fülében és idegeit, a melyek hetek óta kínos rezgésben voltak, édes megnyugvással töltötte el. Kezére hajtotta homlokát; midőn mély csend közepett harangcsengés hirdette az áldozat bemutatását, gyermekkora óta nem érzett kegyeletes borzongás futotta át. Az egyhangu éneket mekegő férfihang vezette, máskor ez kihivta volna gunyolódását, most halk zümmögéssel kisérte. Úgy érezte, hogy ez egyszerű alakok közé kell vegyülnie, hogy velük egyetemben jámbor áhítattal dicsérje istent, a bűnbocsátó, az irgalmas istent.

A boltíves ablak egy kék üvegvirágán napsugár tört keresztül, vakító fénynyel árasztva el egy női kalapot, a melynek viselője a túlsó padsor sarkán térdelt, Attila nem láthatta arczát, de üde, fehér nyaka delejes erővel bilincselte le szemét. A leány, a ki eddig buzgón imádkozott, most fölemelte fejét és gyermekes kiváncsisággal tekintett a magasba, honnan ízzó üvegvirág kék dicsfényt szórt rá. Attila szíve félelmetes hangon dobogott. – Jolán volt! Vállban és csípőben kissé szélesebb, derékben kissé karcsubb, a félszeg gyermekleányból viruló nő fejlődött, de még mindig a régi Jolán. Ugyanaz a gyermekes, puha áll, az a komoly és mégis kiváncsi szem, azok a megindító tiszta vonások, a melyek utóbbi időben oly gyakran jelentek meg álmában.

Attila nem láthatta arczát, de üde, fehér nyaka delejes erővel bilincselte le szemét.

– Minő ünnep van ma? – kérdezte szomszédjától.

Az öreg csodálkozva tekintett rá.

– Gyümölcsoltó boldogasszony.

Az istentisztelet véget ért, a hivők tolongva hagyták el a templomot. Attila iparkodott Jolánhoz jutni, de az ellenkező irányban hullámzó emberáradat szétválasztotta őket. A szabadban hiába nézett körül a zsibongó sokaságban; miután az utolsó anyóka is elhagyta a templomot, jó ideig még kutatva bolyongott az utczákon, aztán gyors léptekkel a hegynek indult.

A lejtőt hűvös szél járta, az útszélen a rügyező kökénybokrokon esőcseppek csillogtak, a fényes, tejszínű magasban csiripelő pontok úsztak. Attila levette kalapját és teli tüdővel szívta a nedves tavaszi levegőt; lépteit mindinkább gyorsította, a legmeredekebb helyen már futott is.

A nyaraló elhagyatva állt a még puszta kert fölött. Attila nem ment az ajtó felé, hanem a szőlőknek vágva, megkerülte a házat. Az erkély ponyvája le volt eresztve, talán éppen most feszítették ki. Dobogó szívvel állt meg, közvetlen közelében, a ponyva mögött két ismerős hang hallatszott: Jolán és Kálváry hangja.

– Nyáron majd fürdőbe viszem, – szólt éppen a jegyző.

– Mi jutott eszébe, maga pazarló! – feleselt Jolán. – Itt fogunk lakni a Pogányvárban, maga reggel lemegy a hivatalba és délután feljön ismét.

– Délben is feljövök.

– Azt nem engedem meg, – tönkre futná magát. Majd a Csillagban fog ebédelni.

– Abból nem lesz semmi, nem azért házasodom meg, hogy tovább is a Csillag sületlen rostélyosait egyem.

– Ej? Talán azért, hogy kisült rostélyosokat kapjon? Telhetetlen!

– Maga tudja, hogy akkor is elvenném, ha egész életemen át száraz kenyeret kellene ennem.

– Nem tudom, nem is hiszek semmit.

– Elhiszi most?

Egy csók, – a leány kaczagva védekezett. Attila a fal tövének durva köveihez támasztotta homlokát. A jegyesek vígan fecsegtek tovább.

– Kissé mégis szeret? – kérdezte Kálváry.

– Kissé, – bár magam sem tudom, hogyan jött az egyszerre. Még mikor beteg lettem, azt hittem, sohasem fogom szerethetni. Magának akkor Budapestre kellett utaznia és rajtam kinzó türelmetlenség vett erőtt, – vártam, egyre vártam…

– De nem engem!

– Nem tudtam, kit várok, de éreztem, hogy valakinek jönnie kell és egészséges leszek ismét. Mikor betegágyam mellett egy résztvevő alak jelent meg, egyszerre nyugodt lettem. Lázamban sokat töprengtem azon, ki lehet az, a ki a mamával ágyam mellett virraszt – néha a keze után is tapogattam. Mikor aztán egy nap fölismertem magát, lássa, akkor öröm fogott el, hogy maga az és nem más, és éreztem, hogy magát szeretem és nem mást. Hanem illetlen volt a mamától, hogy az ágyamhoz eresztette!

Kálváry kissé el volt érzékenyedve.

– Lássa, édes, – mondta, – oly boldog vagyok, hogy kezdek félni a boldogságomtól. Szinte hihetetlen, hogy ez így tartson. Ha most nem neveznek ki bírónak, várnunk kell az esküvővel talán egy évig, talán tovább is…

– Várni fogunk egy évet, ha kell tizet is, – szólt Jolán határozottan.

– De – ha az az ember visszajön.

– Kálmán!

– Minden sikerül neki, amit akar, – meglehet, hogy ki fogja nyujtani a kezét maga után, – Jolán, én nem tudok maga nélkül élni!

– Maga néha ostobaságot beszél, – jegyezte meg a leány szárazon. – Törődik ő ilyen vidéki libával, a minő én vagyok?

– De ha mégis törődik? – élhetetlenkedett Kálváry.

– Akkor azt mondom neki: sohasem szerettél, most sem szeretsz, nem is tudsz te igazán szeretni. És ha szeretnél is, tanulj meg te is egyszer lemondani.

A jegyesek elhallgattak, Pogányné lépett az erkélyre. A jó asszony egyszerre fölsikoltott:

– Irgalmas Istenem, – Attila!

Attila mosolyogva lépett az erkélyre.

– Ez aztán meglepetés! – dadogta Kálváry.

– Minő sápadt; talán beteg? – kérdezte az özvegy aggódva.

Attila fejét rázta.

– Semmi, – kissé kifáradtam, rég nem jártam hegyen.

– Ülj le! – szólt Jolán, – a ki csipőre tett kézzel, nagy szemmel tekintett rá.

Attila leült és mosolyogva tekintett barátjaira. Homlokán hideg verejték gyöngyözött.

– Tulajdonképpen azért jöttem, – mondta, – hogy szerencsét kivánjak eljegyzéstekhez. Kálmánnak hoztam is valamit. – Azzal kivette tárczájából a miniszter levelét.

A jegyző növekedő örömmel olvasta, aztán vígan kiáltotta:

– Hat hét mulva megtartjuk az esküvőt!

Mikor Jolán komoly arczába tekintett, hirtelen elnémult, a leány azonban lopva érintette a kezét.

– Ugy-e, Tila, – szólt a leány, – ezután törökkúti földesúr leszel, – akkor majd büszkeségedben meg sem látsz bennünket!

Attila egy pillanatig Jolán szemébe nézett, homlokán a sebhely vérvörös lett, aztán fölállott s kalapja után nyult.

– Maradj hát! – szólt Jolán kedvetlenül.

– Nem lehet, dolgom van.

– Mikor látunk ismét?

– Talán néhány év mulva.

– Hogyan? Hová mégy?

– Afrikába, – volt a száraz felelet. – Már első izben Nejosszumig akartam menni, de nem sikerült, – most ráérek s el fogok menni Nejosszumig.

A jelenlevők összenéztek, egyik sem tett kisérletet, hogy a fiatalembert tovább tartóztassa. Amint Jolán végigtekintett barátján, a ki sápadt arczczal, beesett szemmel, béna karral állt előtte, egyszerre köny szivárgott a szemébe.

Attila távozott. A hegyi úton habozva megállt, úgy látszott, mintha a város felé akarna menni, de aztán megfordult s a törökkuti hegyeknek vágott.

Jolán némán állt anyja és vőlegénye közt s nedves szemmel tekintett a magas alak után, a mely sietve haladt föl a távoli magaslaton.

– Minő ember! – mondta keserüen, – egyszer sem néz vissza!

Attila lihegő mellel és lüktető halántékkal folytatta útját. Érezte, hogy a fárasztó hegymászás jót tesz neki és ösztönszerűen a legmeredekebb kúpnak, a várhegynek vett irányt.

Nemsokára belépett a törökvár düledező kapuján, aztán fáradtan dőlt az északi bástya fokára.

Egykor itt ült amaz iskolás leány a vércsével vállán, amikor elmondta a könnyelmű asszonyok bohó regéjét.

A városban most delet harangoztak. A sugártornyok kőrostélyaiból kitörő harangzúgás diadalmasan járta át az éles tavaszi levegőt.

Lenn a mélyben komoran állt a kastély a park lombtalan fái közt, – a lejtőről a Pogányvár piros bádogteteje integetett. Két csinos játékszer, a melyet valamely óriás gyermek felejtett ott.

Attila a magasba tekintett s egy korai fecskére figyelt, a mely félénk csicsergéssel kerengett a végtelen ürben. Néha sebes ívekben lecsavarodott a magasba, a hol elenyésző pontnak látszott, aztán ismét lesiklott a mélybe, hogy fáradt szárnynyal újra kezdje czéltalan útját.

Attila úgy érezte, mintha az árva madár saját lelke volna, a mely czéltalanul tévelyeg a nagy, szürke semmiségben.

A kevély férfi lehajtotta fejét és keservesen sírt.

KÉPJEGYZÉK.

- 1. A titokzatos félhomályban egy kiszáradt szökőkút tritonjai fehérlenek 5

- 2. A leány Attila lábaihoz dobta nagy szalmakalapját, kezeit fején összefonta és lassan ringatta magát bokáin 35

- 3. Az urna talapzatához támaszkodott, figyelemmel szemlélve egy apró bogárkát, mely keztyűjén ült 43

- 4. A leány a hintaszéken ült, míg barátja mögötte állott és lassan ringatta 50

- 5. Széles vállú, karcsú alak volt – … óriás doggot vezetett 62

- 6. A ludak gágogva rebbentek szét – a töltésről hirtelen felbukkanó lovas alak ugratott át fürdőhelyükön 80

- 7. A grófnőt a magas korláton találta ülve, apró lábait himbálva, oldalán egy főhadnagy könyökölt 98

- 8. Etel letelepedett a kerevetre, Attila a támlányra könyökölt 107

- 9. Etel lángvörös arczczal, a legnagyobb undorral védekezett 130

- 10. A föltünően csinos tánczosnő egyedül ült páholyában 155

- 11. A grófot festői műhelyében találta 184

- 12. Attila felegyenesedik és szólni kezd 201

- 13. Az orvos hozzásietett, hogy támogassa, de a herczeg már lecsúszott a falon a hideg homokba 225

- 14. A bárónő világos ruhát viselt; gyors léptekkel az ágyhoz sietett 253

- 15. Attila nem láthatta arczát, de üde, fehér nyaka delejes erővel bilincselte le szemét 266

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FENN ÉS LENN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

back

Table of Contents

- FENN ÉS LENN

- ELŐSZÓ AZ ELSŐ KIADÁSHOZ.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- XXVII.

- XXVIII.

- XXIX.

- XXX.

- XXXI.

- XXXII.

- XXXIII.

- KÉPJEGYZÉK.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE