Joulu-yön tarina
Date: 2026-01-04T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Joulu-yön tarina

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Joulu-yön tarina

Author: Larin-Kyösti

Release date: January 4, 2026 [eBook #77618]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Fundament, 1918

Credits: Juhani Kärkkäinen, Johanna Kankaanpää, and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK JOULU-YÖN TARINA ***

language: Finnish

JOULU-YÖN TARINA

Kirj.

Larin-Kyösti

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Fundament, 1918.

SISÄLLYS:

Joulu-yön tarina.
Juoksa Joikuja.
Hiirenkesyttäjän kosto.
Tupakkajurri.
Kiittämättömyys.
Asemamies.
Vanhankartanon tarina.
Alju.
Puhelinpylväs ja pihlaja.
Ainaisen auringon etsijä.

Joulu-yön tarina.

Yksinäisellä saarella asui Jurkka, vanha kalastaja. Hän kulki ja höpisi aina itseksensä. Kylässä, jossa hän kerran viikossa kävi ruokaa hakemassa, sanottiin häntä henkiennäkijäksi. Hän puheli muka oudon olennon kanssa, jota hän sanoi "Liitäjäksi".

Oli joulu. Pappiloissa ja kartanoissa paloivat joulukynttiläkuuset ja pirttien palkeilla kahisivat oljet. Mutta yksin istui mökissään Jurkka odotellen viimeistä jouluiltahämäräänsä, sillä Liitäjä sen oli hänelle sanonut, että kuolema tulisi sinä yönä ajaen mustalla varsalla helistellen kulkusilla yli järven jään.

Jurkka istui pyhäpaita yllään sänkynsä laidalla ja kuunteli tuulen outoja ääniä, jotka supsutellen ja kuiskutellen kiertelivät pitkin nurkkia. Niin, tulkoon vain vapahtaja-kuolema, eihän häntä kukaan kaipaisi, eihän hänestä kellekään hyötyä ollut, eihän maarin, eihän maarin!

Silloin tuuli humisi syvemmin kuin huokaisten ja Jurkka oli tuntevinaan, miten Liitäjä näkymättömänä lehahti huoneeseen ja istahti hänen viereensä. Liitäjä oli valkeahipiäinen, kuultava, kalpea, keveä kuin arka aatos ja haihtuva kuin haikea uni.

— Liitäjä, Liitäjä! Missä kulkee nyt kuolema, höpisi Jurkka.

— Ohi kirkon kiitää, ohi kalmiston karkaa!

— Liitäjä, Liitäjä! Onko kalman hevonen huurteessa?

— Kalman hevonen on höyryn huurteessa!

— Liitäjä, Liitäjä, kohta on keski-yö ja minun elämäni puu! Kukkiiko se kohta?

— Kohta kukkii elämäsi kypsä puu, etkö jo tunne täyteläistä tuoksua?

— Niin, minun kaunis pihlajani kukkii. Liitäjä, Liitäjä! Näetkö oksaa, joka akkunanreijästä huojuu huoneeseen?

— Näen oksan, joka huojuu huoneeseen, se viheriöitsee kuin joulukynttiläpuu.

— Liitäjä, tiedätkö! Minä kasvatin sen kauniin pihlajan jo nuorena akkunani alle. Kerran myrsky työnsi oksan akkunasta sisään.

— Myrskykö työnsi oksan akkunasta sisään?

— Niin, mutta minä en leikannut oksaa.

— Sinä et leikannut oksaa, vaikka kylmää huokui huoneeseen.

— Minä lämmitin tupani ja katso, oksa alkoi vihertää keskellä talvea.

Alkoi vihertää keskellä talvea ja minulla oli huoneessani ikuinen kesä… Vaikka talven tilhejä ulkona paleli paljailla oksilla. Mutta minun oksani viheriöitsi, niinkuin se vain kesällä viheriöitsee ja lehdet tukkivat akkunan aukon niin, ettei pakkanen huokunut huoneeseeni.

— Siksi, että sinä säästit oksan, sait sinä sieluusi ikuisen kesän ja ikuisen runsauden rauhan.

— Liitäjä! Liitäjä! Mikä ihana tuoksu tulvaa nyt huoneeseen? Onko nyt minun kesäni tullut keskellä talvea?

— Keskellä talvea kukkii nyt elämäsi puu.

— Liitäjä, Liitäjä! Mikä häikäisevän hivelevä valo virtaa himmeään huoneeseeni!

— Taivaalle puhkeavat kaikki tulikukkien terät, ja kuolema kulkee vielä kaukana!

— Mikä rauha ja rakkaus täyttää sydämeni! On kuin näkisin suuren joulukynttiläpuun, jonka oksan alla lapsena leikin, nyt se kohoo, kasvaa läpi katon taivaaseen saakka.

— Eikö sinun ole kylmä?

— Minun suonissani on suvinen lämpö, suvinen suhina soi korvissani ja suuret suvilinnut laulavat puun latvassa.

— Sinä näet unelmiesi ihanan puun.

— Liitäjä, Liitäjä, tämä unelma on iki-ihana!

— Nuku, nuku, niin näet vielä ihanamman uneni

— Mutta Liitäjä, Liitäjä, minä kuulin jo kulkusten kilinän!

— Kuolema kulkee vielä kaukana.

— Mutta nyt ajoi jo kuolema pihalle.

— Kuolema kauas jäälle jäi.

— Minä tunnen, kuinka minä kohoan kuin paratiisilintu, minä astun joulukynttiläpuun oksalle, minä kiipeän, minä kohoan, minä olen keveä kuin höyhen ja syvällä alhaalla allani näen minä kirkon, pappilan ja järven jään. Mutta missä kulkee kuolema?

— Kuolema ajoi jo ohitse, etkö kuule kulkusien kilinää?

— Liitäjä, Liitäjä, minä en kuule kulkusia. Minä näen taivaan aukenevan. Kuin kesäisten lehtojen latvat kohisevat korkeat urut korvissani.

— Ikuiset henget soittavat sinulle taivaan aurinkoportin edessä.

— Liitäjä, Liitäjä! Nyt portti aukenee, maa katoo kuin varjo silmistäni. Minä näen, minä näen, Liitäjä, Liitäjä!

* * * * *

Vanha Jurkka asetti kädet rinnalleen, pää vaipui taaksepäin, hän nukahti kuin lapsi ihmeellinen, arvoituksellinen hymy huulilla.

* * * * *

Kun Jurkkaa ei pariin päivään kuulunut kylille, tulivat ihmiset häntä katsomaan.

Hän makasi vuoteessaan kuolleena lasittunein avosilmin, ikäänkuin hän olisi tuijottanut läpi katon jotain epämääräistä, salaperäistä, suurta ja tuntematonta — — Mutta lattialla vuoteen vieressä oli taittunut pihlajan oksa, jonka lehdet olivat surkastuneet. Jouluyön myrsky oli murskannut pihlajan akkunan alla.

Juoksa Joikuja.

Nuori lappalainen Juoksa ajeli valkealla porollaan tunturilla. Vaarat loistivat valkoisina hänen silmissään ja lumitähdet kimmelsivät Hiljaa huojui hän pulkassaan, jälessä nuoraan sidottu ahkio, johon oli sälytetty kodan kangas, padat, astiat ja muut taloustarpeet. Ja Juoksa ajatteli yksinäistä elämäänsä tunturilla, tähdet vilkuivat kuin silmäripsiään räpyttäen hänelle salaperäisinä ja kylminä korkeudesta yli tunturien. Ja Juoksan valtasi sanomaton ikävä. Hän hoputti poroa, joka juoksi läähätellen hänen edessään ja heitteli kavioillaan lunta vasten hänen silmiänsä.

Ja siihen aikaan oli kuin kummallinen mykkyys laajassa Lapissa, mykkyys painot luontoa ja ihmisiä. Harvoin visertelivät linnut, vain riekot naurelivat kuin pahat peikot pelottaen ja eksyttäen ajajia ja erämiehiä. Ihmiset olivat umpikuljuisia ja mykkämielisiä, epäillen katselivat he vierasta, jonka tulon hallin ärheä haukunta ilmaisi, eikä tämä heleä haukunta tuonut vaihtelua heidän yksitoikkoiseen elämäänsä. Silloin levitti ikuinen puolihämärä ikäänkuin tumman lepakonsiipensä yli raukean, rajattoman Saamemaan. Sanattomina istuivat Lapin miehet ja naiset sijoillaan tai puuhailivat arkoina arkiaskareissaan. Sillä he eivät vielä silloin tunteneet laulun lohduttavaa taitoa, joiun jumalallista sytytystä heidän ilottomissa sydämissään. Heidän mielensä oli kuin öinen luonto heidän kotansa ympärillä.

Juoksa ajeli hiljaa, ei kuulunut muuta kuin sijojen sälinää ja porokellojen kilkatusta. Kun Juoksa saapui tunturille, näki hän allaan pienen joen uoman kiemurtelevan tunturien välitse. Hän katseli kaukaisia jäätyneitä jänkiä ja matalaa metsää, joiden rantojen yllä levisi raukea, viheriä heloitus taivaalla. Oliko tämä hänen luvattu maansa, olivatko nämä rannat hänelle pyhitettyjä, tännekö hän pystyttäisi kotansa, sinnekö toisi hän omansa… onnensa yön puolen maasta?

Näitä mietti Juoksa istuessaan pulkassaan ja ajaessaan ylös tunturin rinnettä. Mutta äkkiä kävi pitkä leimuava säihke yli taivaan. Leimun ja säihkeen syttyessä nosti hän katseensa aivan taivaan keskikohtaan. Se velloi ja värjyi milloin rikinkeltaisena, milloin tiilenpunaisena, se levisi ja kuohui nopeasti. Jonkun ajan kuluttua alkoivat läntiseltä taivaalta uudet tulikimput singota, itäiseltä taivaan rannalta sinkui vastaan uusia sädesuihkuja, jotka ikäänkuin ristiaallokossa taittuivat toisiaan vasten avaruuden alla. Tulimeri kohosi ja vaipui vähitellen. Se loi koko seudun satumaaksi. Juoksan henki kohosi kokonaan leimuavaan avaruuteen, joka heijasti ihmeellisillä väreillään valkeaverhoisiin tunturinseiniin. Hetken riehuttuaan vaalenivat, uupuivat ja liukuivat tulikielet pohjoiseen ikäänkuin kadoten ammottavaan kitaan. Pohjoiselle taivaan rannalle jäi vain väreilevä, leveä kultakirjokaari, luoden valoa korven helmassa ajelevalle yksinäiselle lappalaiselle.

Juoksa heilautti ajohihnaa ja poro alkoi juosta alas rinnettä joen rannalle. Pohjoinen säteilevä kaari näytti hänestä nuorten lappalaistyttöjen rintakoristukselta, joita nuoret saamisulhot heille morsiuslahjoiksi antavat poroja vaihdettuaan. Ja taasen ajatteli Juoksa omaansa… onneansa, jota tunnetta hän ei voinut pukea sanoiksi eikä säveliksi. Kummallinen ahdistus ja levottomuus ahdisti häntä. Ja kuta lähemmäksi hän ajeli joelle, sitä levottomammaksi hänen mielensä muuttui.

Keski-yöllä hän saapui joelle. Hän pystytti sen rannalle kotansa, loi sen ympärille lunta, ripusti räppänästä riippuvaan koukkuun patansa, teki tulen, söi liemensä ja viskautui sitten peskiinsä puettuna porontaljalle nukkumaan.

Hän heräsi yöllä, hän oli ikäänkuin puoleksi horroksissa, puoleksi valveilla. Hän tunsi, ikäänkuin maa hänen allansa olisi liikahtanut Mitä tämä merkitsi? Hän oli kuulevinaan askeleita, hän nousi ja siirsi oviverhon, mutta ei nähnyt ulkona ketään. Hän paneutui taas levolle. Nyt kuuli hän, ikäänkuin joku olisi kuiskuttanut jotain hänen korvaansa kotakankaan takaa. Hän kääntyi äkkiä ja kysyi kuiskuttajaa, mutta ei saanut vastausta. Sitten kuuli hän, ikäänkuin joku olisi raaputtanut kodan seinää, ja kaikki esineet, jotka hän oli ripustanut paikalleen, putosivat maahan, ikäänkuin joku näkymätön olisi niitä viskellyt. Oliko hän joutunut pahojen henkien heiteltäväksi, hän ei tahtonut huutaa eikä kirota, sillä hän tiesi, että sellaiset öiset kävijät eivät sellaista suvaitse, ne voivat tappaa poron, tappaa hänetkin. Hän kuunteli taas, mutta ulkona oli hiljaista. Hän kuuli poronsa kaappivan jäkälää kodan ulkopuolella ja hän tyyntyi. Ehkä tuuli vain oli tehnyt kepposiaan. Hän kääri porontaljan ympärilleen ja nukahti taasen.

Hän heräsi taas omituiseen meluun. Pata kuohui ja räiskähteli, ja hiillos sen alla kiilui. Ja kun hän katseli tarkemmin, näki hän jotain heilahtelevan edestakaisin kodassa. Pata heilahteli edestakaisin niinkuin kirkonkello ja hän oli kuulevinaan säveliä sen soinnussa ikäänkuin naisen äänen, joka hiljaa ja heleästi hyräili omituisia sanoja. Hän nousi ja korjasi hiillosta, sillä hänen oli vilu. Silloin hulmahti, ikäänkuin tunturilta olisi luistanut lumivyöry tai myrsky olisi tahtonut nostaa koko kodan ilmaan. Tuli sammui. Juoksa kaatui vuoteelleen. Juoksa jäi katselemaan tähtiä, jotka tuikkivat räppänästä.

Juoksasta tuntui, ikäänkuin hän olisi vaipumistaan vaipunut maan alle, mutta tähdet loittonivat loittonemistaan, niin että ne lopulta pienenivät aivan näkymättömiksi ja silloin tapahtui jotain aivan ihmeellistä. Kun hän avasi silmänsä, näki hän kodan nurkassa revontulien loimussa ihmeen ihanan neidon, joka oli puettu valkoiseen sarkakäyhtiin, sen ympärillä oli kimmeltävä solkivyö. Päässä oli tytöllä valkoinen neljän tuulen lakki. Hänen pippurinruskeat suuret, syvät silmänsä paloivat kiehtovasti, niistä välähti ikäänkuin kullankellertävä välke kuusta. Hän nosti kätensä, hän oli varoittanut Juoksaa. Juoksa ei voinut siirtää silmiään immen ihanuudesta. Hän aikoi nousta, mutta hän oli ikäänkuin taljaan kiinnitetty, hän toivoi, että impi tulisi lähemmäksi ja hän ajatteli: olisipa hän minun omani… onneni.

— Mitä sinä tahdot minusta? Impi ravisti päätään. Onko tähän aarre kätketty, mutta silloinhan olisi kattilan reuna äsken muuttunut härän pääksi, härän päästä siemeneksi, siemenestä sisiliskoksi? Miksi pata pelotti minua? Enhän näe vihreätä tulta. Onko tähän paikkaan kaivettu kavallettu aarre? Taasen ravisti impi ihanata päätään. Oletko sinä uni, niin toivoisin, etten koskaan heräisi? Jos sinä olet ihmisen impi tai immen kuva, niin vastaa minulle! Jos sinä olet tämän paikan haltiatar, niin häiritsenkö minä sinua? Impi nyökytti päällään ja katosi samassa. — Juoksa hieroi silmiään, oliko hän nähnyt unta? Hän oli vielä näkevinään sen ihanan immen, joka katosi kodan oviverhon kautta. Sitten nukahti Juoksa omiin ajatuksiinsa.

Juoksa ei tiennyt, kuinka kauan hän oli nukkunut. Hän heräsi hirveään ryskeeseen, koko kota oli rysähtänyt hänen päällensä ja oli jo aamu. Sen näki hän tähdistä, jotka yöllä paloivat taivaalla suurina, räpyttelevinä silminä, päivällä pilkoittaen pienempinä ja siristelevinä.

Juoksa kömpi kotansa alta vahingoittumattomana. Siitä arvasi hän, että hän oli ollut tekemisissä hyvän haltiattaren kanssa. Mutta hän tiesi myöskin, ettei haltiattaria saisi liian kauan kiusoitella. Hän valjasti poronsa pulkkansa eteen ja sälytti kalustonsa ahkioon. Sitä tehdessään hän kuuli kaukaista, kummallista laulua, ikäänkuin joku olisi ruvennut puhumaan kummallisessa tahdissa, korostaen eri sanoja, jotka vähitellen sulivat säveliksi. Se ääni läheni, ikäänkuin joku olisi kiitänyt pulkassa alas tunturin rinnettä hänen ohitsensa. Mutta Juoksa ei nähnyt ajajata eikä poroa, hän kuuli vain porokellon soivan ja ihmisäänen, joka puheli yksitoikkoisesti ja keinuttavasti.

Nyt Juoksa kuuli selvästi sävelien sanat ja ne sanat olivat ihania kuin itse haltiatar, jonka hän oli nähnyt yöllä. Ja ne säveleet tuntuivat hänestä nyt niin tutuilta, ikäänkuin hän koko elinikänsä olisi kuunnellut niitä. Ne äänet puhuivat lapsen itkusta kätkyessä, joka riippuu kodassa, miesten mutinasta, naisten naurusta, poroista ja susista, kaikesta, mitä hän oli nähnyt ja kuullut. Mutta ne näyt ja kuulemat ikäänkuin etääntyivät hänestä itsestään niin, että hän ikäänkuin vapautui niistä hetkeksi ja tunsi suloisen levon ja lohdutuksen orpoisessa olemuksessaan. Laulu oli niin ihanaa kuulla, että melkein itketti.

Iloisena Juoksa heittäytyi pulkkaansa ja leiskautti ajohihnalla kylkeen poroa, joka tanssien hilpeästi tunturitanssiaan alkoi kiitää kuin varjo lumella. Juoksa kuuli nyt uusia sanoja, uusia säveliä, ikäänkuin joku ajaja hänen edellään olisi niitä heläytellyt iloksi itselleen ja muille, tietäessään pian pääsevänsä tutuille tanhuville ja omaisten paliskunnille. Tietämättään Juoksa alkoi matkia ääniä, joita hän kuuli. Hän hyräili ja heläytteli niin, että tunturin seinä kajahti ja hän nautti omasta äänestään. Puhuiko kaiku vai puhuiko joku hänen sisimmässään, sitä hän ei tiennyt, hän jupisi ja joikui, niinkuin hän olisi ennen joikunut koko elinikänsä.

Ja Juoksa joikui lappalaispojasta, joka heittää suopungin poron sarvien ympäri, ensi porostaan, huimasta hiihdosta, hypyistä yli syvien kuilujen, pakkasen raikkaasta paukkeesta, susimetsästyksestä, karhun kierrosta, manauksista ja loihduista, kaikista elämän nuorista riemuista. Hän joikui lappalaistytöstä, joka kirkkoporollaan ajaa keskelle markkinain temmellystä kirjavassa puvussaan… joikui häistä ja häädöistä. Hän joikui revontulista, jäämeren yönpuolen maasta, jonka rannoille paarma ajaa poron etsimään parempia jäkälämaita, niinkuin ikävä ajaa tunturilappalaisen paikasta paikkaan. Juoksan joijussa oli lentoa ja lohtua, joka lumosi koko hänen olentonsa, niin ettei vilu tuntunut vilulta eikä ikävä ikävältä. Hän lauloi Lapin pitkästä talvi-yöstä, kuusta, tähdistä ja lumesta, jotka ovat oppaina eksyvälle erämiehelle. Hän lauloi järvistä, jängistä, pounun hiiristä ja tunturikotkista, lauloi rakkaasta kodasta, rauhallisesta yksinäisyydestä, arkiaskarruksista tulen ääressä. Lopulta hän laikahti laulamaan omista toiveistaan, omasta onnestaan… tunturipurojen levottomasta lirinästä, vaivaiskoivun lehtien ensimäisistä pyöreistä, vihreistä hiirenkorvista… kielavelgosta, Lapin satakielestä, joka jokilaaksossa laulaa etelän tuoksuvista ruusutarhoista, tuhansien sääskien tanssiessa sen ympärillä. Lempeästi hän lauloi kevään tulosta ja auringon ensi säteistä. Hän lauloi nyt yhä raikkaammalla äänellä aurinkolaulun, vanhan muinaislaulun ylivoimaisista, pyhistä urhoista, seidoista, staaloista ja sankareista, jotka olivat unohtuneet Saamemaan satojen vuosien puolihämärään…

Juoksa juoksutti poroa, tunturia ylös, tunturia alas. Jo näki hän alhaalla kotia, joiden räppänistä sauhu nousi ilmaan kuin rihma, kuuli koirien haukuntaa ja satojen, sarviinsa sekaantuneiden, kaahaavien ja kiimaavien porojen kellon ääntä ja hän laikahteli laulamaan suloisesta ja solakasta haltiattaresta, jonka hän oli nähnyt ja joka oli häntä näin ohjannut ihmisten ilmoille ja kaukaisille kotakunnille. Kito lekos rakis halti ahkoide, voijaa, voijaa, nana, nanaa ja varjol ein, voijaa, voijaa, nana, nanaa, min voeoit, voijaa, voijaa, nana, nanaa!

Juoksa lauloi niin, että kaikki kotakunnat sen kuulivat, vaimot ja miehet kömpivät kodastaan kuulemaan sitä outoa ja ihanata laulua, jota he ennen eivät koskaan olleet kuulleet. Juoksa ajoi ensimäiselle kodalle. Sen edessä seisoi nuori lappalaistyttö. Tyttö katseli häntä avoimilla, ruskeilla silmillään ihmeissään ja iloissaan. Ja siinä katseessa oli ikäänkuin välkettä kuusta. Näkikö Juoksa unta, seisoiko hänen edessänsä haltiatar vai oliko haltiatar vihdoinkin ohjannut hänet hänen oman onnensa luo!

Ja lappalaistyttö nyökytti hänelle päätänsä, sillä hän tiesi jo tulijan katsannosta, että tämä oli tullut häntä noutamaan yönpuolen maasta päivänpuolen maahan, ottaakseen hänet omaksensa ja onneksensa.

— Sinä olet ihan minun mieleni mukaan ja ihana olet sinä katsella, puhuivat Juoksan silmät.

— Sinäkin, suuri sulhoni, päivänpuolen poika, olet minun mieleni mukaan, ihanaa oli kuulla sinun lauluasi ja ihanaa on sinun kanssasi ajaa kauas tuntemattomille tuntureille. Niin vastasivat nuoren tytön ruskeat, suuret silmät.

— Onko hyvä haltiatar saattanut minut sinun asumassoillesi, osoita se minulle, sanoi Juoksa.

Ja tyttö astui kohden ja päästi poron valjaista ja siitä tiesivät heimolaiset, että tyttö oli valinnut tuntemattomilta tuntureilta tulijan.

Juoksa painoi tervehtien poskensa tytön poskeen ja ääni sydämen syvimmässään joikui: Ilmestys, ihanaiseni, sinä valittuni kaikkien vaimojen seassa!

Yön ja päivän päästä vaihtoivat he poroja. Häissään heläytteli Juoksa lemmen joikujaan. Hän lauloi myös hyvälle haltiattarelle, joka oli antanut hänelle joikujan jumalallisen taidon ja vaimon kaikkien vaimojen seassa. Hän kaatoi hiukan viinaa maahan ja sanoi: "hyvä haltiatar, juo sinäkin minun hääviinaani!"

* * * * *

Juoksa ja hänen vaimonsa elivät hyvin kauan, heidän poronsa sikisivät sadottain. Ja missä Juoksa kulkikaan tai minne hän kotansa pystyttikään, siinä eivät haltiattaret enää koskaan häirinneet hänen työtänsä tai hänen untansa, joko hän sitten valvoi tai nukkui. Juoksa opetti joijun monille lapsilleen ja niin levisi laulun lempeä, lohduttava lahja yli koko suuren Saamemaan. Saamelaiset olivat löytäneet oman itsensä — oman säveleensä. Tuntui, ikäänkuin musta mykkyys olisi lauennut, ikäänkuin kevään muuttolinnut olisivat viserrelleet heidän kotansa päällä, jonka räppänästä näkyi pala kirkkaansinistä taivasta. Ihmiset tulivat iloisemmiksi ja onnellisemmiksi, ikäänkuin kauan kaivatun, armaan auringon kultainen syrjä olisi kohonnut yli toivottoman taivaanrannan ja pitkä, hirveä hämärä olisi kohottanut tumman lepakonsiipensä, kadotakseen kauas kaukaisten tunturien taakse.

Hiirenkesyttäjän kosto.

Kaukana Uralin vuoristossa istui vankikomerossa vanki. Päivät hän sai kulkea kaivostöissä kahlehdittuna, vahtisotilaan seuraamana. Piiska vinkui hänen selässään, kun hän väsyi, mutta kahleita ja iskuja raskaampina painoivat hänen mieltänsä alituinen ikävä ja yksinäisyys. Koskaan, koskaan ei hän saisi kultaista vapauttaan takaisin, toivotonna katseli hän aurinkoa, jonka toinen laita suuren tulisen kahlerenkaan tavoin painui vähitellen sateenharmaan vuoriketjun taakse yli avuttomien, onnettomien arojen. — Vahtisotilaan askel kajahti ulkona pakkasessa ja hukarin pää kimmelsi… Tuo sama vahtisotilas, Mishka, ja hän olivat samasta kylästä. Lapsina olivat he leikkineet saman kotipuron rannalla, nuorukaisina olivat he karahuttaneet samalla arovarsalla aavikolle, mutta miehinä olivat he rakastuneet samaan solakkaan naiseen, Ljubaan, vuokraajantyttäreen. Sen jälkeen oli viha salaisella voimallaan myrkyttänyt näiden nuorten mieliä. Näytti siltä, ikäänkuin tyttö olisi ilostunut enemmän Iivanan kosinnasta, mutta Iivana oli köyhä, Iivana läksi maailmaan, etsi työtä - - joutui omituisiin seuroihin… salaperäisiin, maanalaisiin verstaihin, joissa valmistettiin vaarallisia räjähdysaineita… pakeni, joutui kiinni ja vangittiin. Mutta ennen vangitsemistaan hän antoi papin vihittää tytön vaimoksensa, jonka rakkaus oli syttynyt nähdessänsä vartijoiden vangitsevan Iivanan kotikylänsä veräjällä.

Iivana istui kopissaan ja muisteli iloista nuoruuttaan ja solakkaa vaimoansa. Mikä sattuma oli saattanut hänen vaimonsa entisen kosijan hänen vartijakseen? Omituiset olivat Jumalan tiet! Sama sotilas, joka ennen oli ollut hänen hyvä ystävänsä, pilkkasi ja purki nyt päivällä häneen vihaansa, kolliasi häntä pyssyntukilla, kun hän ei jaksanut kyllin nopeasti kulkea harmaassa, surkeassa vankijoukossa kahleiden kalistessa jaloissa.

Mikä yksinäisyys, mikä ikävä ja pimeä hänen ympärillään! Mikä hiljainen, hirvittävä yö, jolloin mustat ajatukset vangitsevat salaperäisillä, sisäisillä sanoillaan! Mutta mitä nyt? Nurkasta kuului hiljaista naperrusta, ensin hän luuli, että joku kaivoi hänelle tietä vapauteen muurin alitse, mutta hän heitti pian tämän epätoivoisen ajatuksen kuullessaan outoa vitinää. Hän astui nurkkaan ja pienen lohenneen kiven alta tirkisteli kaksi pientä pippurinruskeata silmää, ja pienet harmaat viikset liikkuivat veitikkamaisesti kuonon päässä…

His, his, hiiriseni, tule, tule, niin minä silitän! Vanki kaivoi taskustaan leivänmuruja ja syötteli niitä kädestään hiirelle, joka heti kotiutui. Vai on sinun nälkä ja yksinkö sinä siinä piipertelet, pieni ukkohiiri! Missä sinun ystäväsi on, sinun pieni vaimosi, sanoi vanki huokaillen kyyneleet silmissä, sillä hän muisteli omaa nuorta vaimoansa. — Hiiri tottui pian vankiin, se kulki hänen kädellään, se livahti hänen hihaansa ja istui siellä kainalossa lämmitellen itseään. Se seurasi häntä hiassa ulkotöissäkin, se oli hänen ainoa ilonsa hänen raudanharmaassa elämässään ja pieni toivonkipinä alkoi syttyä hänen sisässään, hän toivoi vielä kerran saavansa vaimonsa luokseen.

Eräänä yönä toi hiiri kumppaninsa, se oli niin kiintynyt vankiin, että se uskoi tälle oman omituisensa, ja vangin iloksi tanssivat ne mitä hullunkurisinta prishakkaa kivilattialla, mutta niin pian kuin kuului vahtisotilaan askel kopin ovella, livistivät ne lattian rakoon, ikäänkuin ne olisivat aavistaneet oman kovan kohtalonsa…

Eräänä päivänä kuljetti Iivana taas työssä aljua hiirtä hiassaan, hän sattui luiskahtamaan, ja hiiri putosi maahan. Vimmoissaan nosti vahtisotilas pyssynsä ja survoi tukilla hiiren kuoliaaksi. Iivana nousi pystyyn, kohotti kätensä iskeäkseen kahleella vahtisotilasta päähän. ”Sinä peto! Kerran sinä koetit vietellä minun vaimoni, täällä sinä olet kostoksi kolhinut minua kuin ajokoiraa ja nyt sinä tapoit viattoman hiiren, minun ainoan iloni, niin minun iloni sinä tapoit, ymmärrätkö sitä, mutta kautta pyhän äidin, minä tahdon, minä ennustan sen, kerran hiiret sinut elävänä syövät, syövät, syövät, etkä mahda mitään, vaikka sinulla olisi tuhannen tykkiä! Muista se!” — Niin huusi vanki, kun vartijat kytkivät hänet vielä raskaampiin rautoihin.

Turhaan odotteli vanki yöllä toista hiirtä. Hän suri sen kumppalin kuolemaa kuin jotain, mikä oli käynyt hänelle rakkaaksi… toivon kipinä sammui taas hänen sairaassa sydämessään, hän katseli harmaita Uralin vuoria, jotka seisoivat kuin jättiläismäiset, sinelliin puetut vahtisotilaat taivaan rannalla, ja kuuset välkkyivät kuin pistimet… Vihdoin tuli armelias, alati lohduttava ja lempeähenkinen uni ja vaivutti hänet niille sadun ja seikkailujen maille, joissa ei ole tuskaa, ei kipua eikä valotonta vankeutta. Ja hän näki unta, että hiiret tulivat ja hautasivat hänen pienen pippurisilmäisen ystävänsä, edellä kulki hiiren pieni puoliso satoja saatossaan, ne osasivat puhua ihan niinkuin ihmiset ja ne puhuivat mustasta kostosta vahtisotilaalle, joka syyttä oli surmannut yhden näistä pienimmistä. - —

Kului muutama vuosi. Usvat alhaalla laaksossa vaelsivat kuin suuret harmaat vuoret yli arojen ja tundrojen, joiden kautta oli kulkenut näkymätön nälkä kautta tyhjien talojen ja kuolleiden kylien. Ja uhkaavana kohosi Ural yli usvan eroittaen monet onnettomat omaisistaan.

Vuoren rinteellä kulki yöllä vahtisotilas. Hän kulki edestakaisin pyssy olalla puettuna paksuihin turkkeihin ja huopasaappaisiin ja pistin välähti usvan seasta. Alakuloinen aavistus ja kuoleman pelko valtasi hänen mielensä. Miksi hän pelkäsi? Olihan hänellä pyssy, jolla hän voisi ampua karanneen vangin, jos tämä hyökkäisi hänen kimppuunsa. Mutta ajatuksiaan hän ei voinut ampua kuoliaaksi. Ne tulivat yöstä, valittivat vankikomeroista, kaivertautuivat kaivoksista, ne ahdistivat, tukahuttivat, ne ikäänkuin puristivat häntä kurkusta… Ja hän muisti nuoruutensa ystävän, aron, puron, kylän… nuoren tytön, sitte hän näki vangin, jonka hiiren hän oli survonnut ja hän muisti tämän pahanentiset sanat ja kamalat kirot. Mitä turhia, hän oli vain nukkunut huonosti viime yönsä… vuosi pari vielä, niin hän taas olisi kotikylässä puron rannalla nuoruutensa armaan parissa, yön hiljaisessa hämärässä, kun kuu kumottaa aron takaa kuin suuri kuparinen kenttäkattilan kansi… Hän naurahti ja alkoi taas kulkea… Mitä? Liikuttiko tuuli risua? Lehti kahisi maassa ja sen alta hän näki pienet pippurinruskeat silmät, kohta niiden viereen ilmestyi uusia silmiä, kymmenen silmää. Hän kohotti jalkansa ja survoi korollaan etumaisen hiiren, joka litistyi maan tasalle. Kuului vitinää, ikäänkuin vuori olisi ruvennut elämään. Hän potkasi, mutta lehtien, puunjuurien ja kivenkolojen alta tuli yhä uusia kiiluvia pippurisilmiä, jotka ilkkuivat nälkäisinä ja verenjanoisina. Hän alkoi hypellä niiden päällä, mutta silloin tuli niitä joka pensaan alta, yhä useampia uhkaavia silmiä… Hän ojensi vaistomaisesti pyssynsä, mutta mitä se auttaisi, jos hän ampuisi, niitä tuli yön pimeydestä kuin pahoja pieniä henkiä. Tässä ei auttanut tuli eikä miekka. Hän alkoi huitoa pyssyllään ja hakkasi sillä maahan, kunnes etumaiset hiukan väistyivät, hän hakkasi ja huitoi, kunnes hän oli ihan uupunut. Ja kun hän katseli alas pitkin vuoren rinnettä, kihisi ja kuohui siellä satoja. Satoja, tuhansia, satoja tuhansia hiiriä juoksi jonossa ylös vuorta, koko nälkäinen, hirvittävä hiirilauma oli lähtenyt liikkeelle — Hän kalpeni ja hiukset nousivat pystyyn. Hiiriä oli mustana hänen ympärillään. Ne alkoivat juosta yli hänen jalkojensa, mutta kuta enemmän hän potki niitä luotaan, sitä hurjemmiksi ne kävivät. Hän tallasi ja tempoi ja hyppi tahmaisilla pienillä ruumiskasoilla, hän hyppi ja huusi, kunnes hän väsyi omaan voimattomuuteensa. Hiiret kapusivat pitkin hänen sääriänsä, ne repivät hänen rintaansa, ne iskivät pienet, terävät hampaansa hänen kurkkusuoniinsa. Kiljahtaen hän kaatui maahan ja nyt iski hänen ruumiiseensa tuhannen nälkäistä hammasta, ne purivat ja söivät hänet elävältä. Tunnin kuluttua ei hänestä ollut muuta jälellä kuin joku luu ja hiukan hiuksia, mutta hänen vieressänsä ruohikossa lojui täydellä panoksella ladattu pyssy ehjänä, sieluton, kylmä, kauhea kapine… Mutta yli usvaisen Uralin jatkoi julma hiiri-armeija matkaansa.

Samana yönä makasi vanki turvemajassaan vuoteella vaimonsa vieressä. Vaimo oli jättänyt lämpöisen kodin ja kylläisen kylän saadakseen jakaa elämän kaikki kurjuudet ja pienet ilot miehensä kanssa, joka oli päässyt koppirangaistuksesta ja sai liikkua vapaammin suuren Siperian toivottoman taivaan alla. Mies näki unta, että pieni hiiri tuli nurkanraosta ja sanoi: minä olen löytänyt minun ystäväni, mutta minun ystäväni on kuollut. Mutta me hiiret olemme sen tuhatkertaisesti kostaneet. Mies herätti vaimonsa ja sanoi vapisevalla äänellä: ”Vaimo, kuule, minä aavistan, minä tiedän sen… tänä yönä kuoli Mishka, Jumala hänen sielunsa siunatkoon.” —

Tupakkajurri.

Moona-Matti oli tuikea tupakkajurri. Hän viljeli tupakkaa monessa muodossa. Alituisesta piipun käyttämisestä oli oikeaan suupieleen uurtunut letkun levittämä lovi, sitä paitsi hän piteli suussaan purua ja mälliä, niin että alahuuli oli kuin turvoksissa ja karvasänkiset posket pullollaan. Hän pisteli poskeensa niin isoja mällejä, että pilanpäin puhuttiin kirkonkävijöiden kaataneen rekensä kumoon jäätyneihin mälleihin, joita Matti oli tienoheen polahuttanut.

Alituiseen Matti tuprutteli piipustaan haikuja ilmaan, imi ja inisi, alituiseen törrötteli muuri-uunin kranssilla rivi mahtavia mällejä. Alituisesta tupakanviljelemisestä olivat hänen pienet, tihruiset porsaansilmänsä, joissa oli ahmatin ahne ilme, käyneet vetisiksi ja verestäviksi. Hän oli ahne luonteeltaan, vieläpä siinä määrin, ettei hän aina raatsinut itse ostaa tupakkaa, vaan hankki sitä joskus hiukan luvattomallakin tavalla. Hänen tupakkapersoutensa oli joskus mennyt niinkin pitkälle, että hänen oli salaa nähty vetelevän toisten muonamiesten pöllyttämiä savurenkaita sisuksiinsa.

Hän oli ahkera piippujen kokooja ja niitä oli vuosien varrella kirstuun kasaantunut iso määrä mitä erilaisimpia ja eriskummallisimpia piippuja. Tästä varastostaan hän oli ylpeä ja kehuskeli sitä miesten tupakoidessa puhdetöiden lomassa. Hänellä oli pottivarsia posliiniperineen, oli nahkavarsia posliiniperineen, oli nahkaletkuvarsia, savikukkoja ja savipiippuja, lankkunysiä, lankivarsia, puuvarsia ja syöskinpesiä. Erikoisesti oli mainittava ”karipalti”, jonka varsi oli luinen, perä puinen ja hammasluinen munstykkäri, sekä "keisarin saunapiippu", jota hän käytti juhlatiloissa, häissä, ristiäisissä ja jouluna.

Moona-Matilla oli oma rakas tupakkamaansa, jota hän hoiteli kuin sielunsa silmää. Tupakkamaassaan hän viljeli nurkantakusiaan, omakasvuisiaan. Hän kylvi siemenet aikaisin keväällä riihen takana olevaan väkevään maahan, nurkan taakse. Kun siemenet olivat itäneet sirkkalehdiksi, istutti hän ne rivittäin lavaan. Tämä oli tuiki tärkeä toimi. Hänellä oli tässä työssään omat taikansa ja temppunsa. Hän istutti tupakantaimet juhannusyön kasteeseen, jotta ne paremmin kasvaisivat ja hyötyisivät. Lopuksi hän kasteli niitä väkevällä lantavedellä. Syksyllä hän kulki kuin mikäkin pyhän palturin uhripappi, väkihajuista huumaantuneena uhrilehdossaan korkeiden tupakanvarsien varjossa, pienten keltaisten kukkien tuoksussa ja leikkasi varret juuresta poikki, sitoi ne kimpuksi, asetti ne kerpuorrelle haarulleen, pani ne kuivumaan aitanräystään alle varjoisaan paikkaan.

Kun varret olivat tarpeeksi kuivuneet, veisti Moona-Matti hakkurin, kaiversi syventeisen kolon paksuun koivupuiseen lankkuun. Puukirveellä hän pienensi varret puolikarkeiksi. Salaperäiseltä uhritoimitukselta näytti sekin, kun tupakkataikuri sulloi hakkelukset kuivaan uhriastiaan kostuttaen niitä pyhän olven vierteellä tai kahvinsakalla, että tikerä, pistävä maku haihtuisi. Ennen survomista hän vei toisinaan surveet saunan lämpöiseen, lainehtivaan löylyyn, niin että ne saivat huulia hemasevan, makean kosteuden. Saunasta kuletti hän ne taas hakkuriin.

Väenpirtissä oli Moona-Matilla oma alttarinsa, uhripöytänsä salaperäisessä hämärässä sopessa. Sieltä kuului pientä jumalallista jyskettä, kun Matti hääräili hämärähenkisenä visakoivuisen tupakkalautansa luona, nosteli ja lasketteli lautaan liitettyä tupakkaveistä. Veitsen alla vilisivät kauppiaalta salateitä hankitut ryssänlehdet kuolinkamppailuaan, tupakkapatukat parkuivat tupakkalaudalla kuin kidutuspenkillä, ja mahorkkatokat tuhisivat tuskissaan pienentyessään palturiksi. Syksyn suuren sadon korjasi Matti talteen, täytti isomahaisen tupakkamassinsa ja kätki loput tiilenruskeaan seinäkaappiinsa, pisti avaimen tallukkaansa ja kulki turisten ja tupakantäyteisenä talven tarpeita tyydyttämään.

Moona-Matin massi ei auvennut koskaan toiselle tarvitsevaiselle, hän oli auttamattoman ahne, mikä hipaisi melkein rikoksellisuutta. Jos rengit heittivät lattialle paperossin pätkiä, niin hän kokosi ne talteen. Erillään muista hän loikoili omassa vuoteessaan pirtissä, tähyillen tovereitaan. Hän kuunteli itseensä kohdistuvia kokkapuheita viisaan levolla, ympäröiden itsensä saavuttamattomaan savupilveen. Erikoisesti hämmästeli Kalle, tallirenki. Mutta Matti naureli vain kuivaa nauruaan tai veteli koiranuniaan siristellen silmiään, mutta salaa hän seurasi miesten toimia. Kun miehet vihdoin nukahtivat ettoneella, nousi Matti ja korjasi saaliinsa, mättäsi muurinreunalle kasaantuneet mällit mahtavaan massiinsa ja korjasi ne aarreaittaansa, koreaan kaappiinsa. Muonamiehet ja rengit sadattelivat piikoja, mutta nämä huomattiin viattomiksi. Asia raukesi sillä, että arveltiin käypäläisten kehveltäneen mällit, sillä niitä kävi usein isossa talossa. Mutta tallirengillä oli omat arvelunsa, joita hän ei uskaltanut muiden kuullen lausua, sillä hän tiesi Moona-Matin kieroksi käräjänkävijäksi ja riitapukariksi. Moona-Matti vetäytyi kuoreensa, tallusteli töissä muiden mukana, pureskeli mälliään tai pöllytteli palturiaan kuten ennenkin. Toiset pyytelivät häneltä pilanpäiten palturia lainaksi, mutta Matti ihan ärhentyi kehumaan köyhyyttään. Mistä hän köyhä mies lainaisi, nipin näpin pysyi itsekin tarpeellisessa tupakassa, menkööt muilta mahtavammilta mankumaan! Tallirenki pisteli pilojaan, mutta Matti ei niitä ottanut kuuleviin korviinsa. Turhaan kilpistyivät Kalle rengin hammastukset Matin alistuvaisen ahneuden ankaruuteen. Mutta Kalle päätti sopivassa tilaisuudessa masentaa Matin kovapintaisuuden, päätti tehdä sellaiset kepposet, että hän pakoittaisi Matin pitämään tupakkakestit koko talon tupakkaväelle.

Kului joku aika ja Matti oli varuillaan. Hän ei enää uskaltanut koskea mälleihin. Mutta nyt hän keksi toisen keinon. Hänen tupakkavarastonsa alkoi kevätpuolella tehdä loppuaan eikä hän olisi raatsinut ruveta tekemään uusia mahorkkamatkoja. Hän säästi ja säästi, sydäntä kirveli, hän kitui ja kihnutti, mutta kitupiikin piipunperät possahtivat omituisen ontosti, ja surullisena pisteli hän poskeensa viimeisiä pikanellejaan. Kerran sitten miesten maatessa hän huomasi lattialla sängyntolpan vieressä törröttävät miesten lankkunysät, äkkiväärät ja hupaisesti kiertyvät posliinipottipäät, eikä hän voinut vastustaa haluaan. Hän alkoi nyt salaa kaivella piippujen perskoja poskeensa, palasi vuoteelleen ja nukahti autuaalliseen uneen nähden unta suurista tupakka-aarniometsistä, siellä hän kulki kuin jättiläinen poltellen honganpituista piippua, pöllytellen taivaalle pilvenpituisia savupatsaita ja kuunkokoisia savurenkaita.

Kun miehet heräsivät, ihmettelivät he, että piipunperskat olivat ihan kuin pohjaan sammuneet ja arvelivat syyn olevan uudessa kauppiaalta tuodussa tupakassa, johon oli sekoitettu pehkua. Mutta Kalle, tallirenki alkoi epäillä Mattia. Hän piti varansa, kun miehet taas makasivat. Hän nukkui vain toisella silmällään, mutta toinen silmä tirkisteli Moona-Matin hämärään soppeen. Mattikin tähysteli, ja kun hän luuli miesten jo nukahtaneen, nousi hän hiljaa vuoteeltaan, kulki varpaillaan yli natisevan permannon, hätkähti, katsahti kasvoihin, vapisi, kumartui ja kaiveli piippujen perskat piippunsa pohjaan. Hiipi sitten omalle vuoteelleen, paineli peukalolla perskat "kynnyksen alle", alahuuleen, joka pian pullotti niinkuin ruokapussi apinalla. Niin nukahti Matti makeaan tupakka-uneensa.

Silloin Kalle nousi, hiipi hiljaa ovesta talliin, veitsellään raaputti hevosenlängen alta myrkyllistä hikeä. Hän palasi pirttiin ja hieroi hien Matin piippuun, jonka Matti oli asettanut tupakkalaudalle.

Kun miehet heräsivät, sanoi Kalle aivan kuin muuna miehenä: "Totta totisesti! täällä on taas joku käynyt piipunperskojamme kaivelemassa. Joku kaksijalkainen, vanha tupakanperso pukki! Olisikohan näitä meidän kotopukkiamme, mutta kyllä me siltä parran poltamme!" ilveili Kalle. Miehet yskivät ja nauroivat partaansa, he ymmärsivät hyvin Kallen yskän —. "Kaksi tupakkapatukkaa miestä päälle, oikeata Rauman Rappea ja jokaiselle vielä pikanelli poskeen! Eikö niin miehet? Sen se vietävä voro saa hellittää!" lisäsi Kalle. "Niinpä, niin, emme me liikoja vaadi, niin, niin, pikanelli poskeen!" säestivät miehet ja sihauttivat pitkiä sylkyjä Moona-Matin puoleen, joka pälyili ympärilleen.

— Eikös niin, Matti? ilkamoi Kalle ja kulki Mattia kohden. — "Mitäs minä, höm, höm, kyllähän minä - -", ehätti Matti hämillään.

— Pistetäänpä, Matti, sen asian päälle tupakaksi! Sanottu sana seisoo! Kalle tarjosi massiaan Matille. Matti täytti piippunsa längenhien sekoituksella, iski tulen ja alkoi hissuksiin ja hyvillään asian hyvästä käänteestä vedellä haikujaan. Mutta kuta enemmän hän veteli, sitä kummallisemmin alkoivat korvat suhista, lattia alkoi keinua ja seinät häilyä. Matti alkoi voida pahoin. — ”Mi, mitä sinä olet tehnyt — — —?” höpisi Matti Kallelle. — ”Mitä sinä olet tehnyt, olet pulittanut meidän perskojamme ja mällejämme, tunnusta pois!” — kivahti Kalle. Pirtti alkoi mustua Matin silmissä ja hän tunsi kouristuksia. — "Tunnustatko, muuten loppusi on lähellä", kivahti taas Kalle polkien jalkaansa. — ”Kyllähän minä tunnustan…”, sanoi Matti hätääntyneenä. Samassa hän menetti tajuntansa ja pökertyi vuoteelleen. —

Matti makasi vuorokauden sairaana vuoteellaan voihkien ja ähkien, eikä mahorkkakaan nyt maistunut. Kun hän taas toipui ja alkoi liikuskella arkana pirtissä, kovistivat miehet häntä hänen lupauksestaan. Ei mikään auttanut. Lauvantai-iltana täytyi Matin kävellä kirkolle. Kun hän palasi kauppiaalta, oli hänellä nahkalaukussaan tupakkapatukka kutakin miestä kohden. Miehet olivat armahtaneet puolella.

Mutta koko sunnuntaipäivä oli yhtämittaista tupakkakestiä ja mahorkkamässäystä. Pirtissä oli savua sakeasti kuin saunassa, niin että seiväs olis pystyssä pysynyt. Tarjottiinpa Matillekin. Hänen täytyi niellä niin pilkat kuin sauhutkin, jotka hän omilla varoillaan oli saanut kumppaneilleen kustantaa. Hän muisteli äskeisiä ähkypuuskiansa ja päätti muuttaa turhia tupakkatapojaan. —

Vihdoin sopu sulatti miesten mielet ja koko asia vaivutettiin villasella. Moona-Matti kävi säyseämmäksi, tarjosipa toisinaan tupakankin. Sen koommin hän ei enää koskaan mielitellyt miesten mällejä, ja piipunperskat saivat olla rauhassa…

Ja Mattikin sai olla rauhassa.

Kiittämättömyys

Pekka oli palvellut papilla renkinä jo monet vuodet. Hän oli harmaantunut papin palveluksessa, kuten hän sanoi. Pekka oli tyytyväinen pappiinsa ja pappi renkiinsä. Pekka ajeli kirkkoherraa kirkolle, kinkerille, sairaiden luo, könötti reen pulkkapuulla tärkeän ja tomeran näköisenä, ikäänkuin hän olisi ollut kirkkoherran oikea käsi, joka ohjasi niin kirkkoruunaa kuin papin kirkollisia toimia. Koska pulkkapuu oli hiukan korkeammalla papin etuistuinta, oli Pekka vähitellen tottunut katselemaan maailmaa ja sen vaeltavia vastaantulijoita hiukan yliolkaisesti — papin olan ylitse. Mutta pappi ei tätä hyvyydessään huomannut, Pekka ohjasi varmasti hevosta, ja pappi tuudittui miettimään monena vuotena kypsynyttä ajatustaan palkita Pekkaa turvaamalla hänelle tyyssijan vanhuuden päivien varalle.

Pekan oli hyvä olla pappilassa, väentuvan porstuan peräkamarissa, siellä hän asusti yhdessä vaimonsa kanssa. Vaimokin oli pappilan vanhoja palvelijoita. Kuten tavallisesti vanhat palvelijat, oli hänkin käynyt itsetietoiseksi, oman arvonsa tuntevaksi. Salassa toivoi pariskunta, että kirkkoherra vihjauksensa mukaan yllättäisi heitä kerran jollakin suurella rakkauden työllä.

Niin elivät Pekka ja hänen vaimonsa vanhassa pappilassa. Pekka oli lukutaitoinen mies, opasteli itse lapsiaan, mutta ulkotöihin hän ei paljoa puuttunut, ruokkihan hevosia, erikoisesti ruunaa. Siihen menikin aika, kun sitä osasi taitavasti venyttää. Vaimon mielestä oli papin säkki tyhjentymään, viljaa riitti heille yllinkyllin. Vaimo luuli tekevänsä papin rouvalle suurenkin palveluksen sitoessaan hänelle saunanvastoja ja luutia. Mutta unohti vitsalla kurittaa omia lapsiaan. —

Kirkkoherra oli aulis ja alhainen mies, kuten kansa sanoi. Hän oli tottunut Pekkaan eikä aluksi luullut voivansa tulla toimeen ilman häntä. Sillä Pekka oli vuosien varrella oppinut tuntemaan papin tavat, jo puolitiessä osasi hän tyydyttää papin mielihalut. Pekka oli ruvennut matkimaan kirkonpaimenen tapoja, hänen arvokasta käyntiänsä, kurkun kahistamista ja nenän nuhisemista. Pekka pöyhistyi sanomattomasti, kun kirkkoherra alkoi lukusilla käyttää häntä joskus lasten luettajana. Hänen valtansa kasvoi. Hän puhui mahtipontisesti käyttäen puheessaan vanhan testamentin jyriseviä sanoja. Luettaessaan lapsia hän löysi aina virheitä niiden naapuriensa lapsien luvussa, jotka jollakin tavalla olivat pistelleet häntä hänen hullunkurisesta papillisuudestaan. Hänen vaatimuksensa kasvoivat. Kun emäntä lukusilla tuli pyytämään häntä syömään väentuvan puolelle, vastasi hän kauttarantaisesti ja arvokkaasti: "En tule, kun tässä pitää mennä lapsia luettamaan". Kirkkoherra nauroi muiden mukana kuultuaan tämän Pekan vastauksen, sillä hän piti tätä vanhan palvelijan omituisuutena. Hän antoi usein Pekalle anteeksi, vaikka hän huomasi tämän mielikuvituksellisen vilpin, valheen ja laiskuuden. Pekka alkoi äyskiä ja ärhennellä pappilassa, ikäänkuin hän olisi ollut isäntänä talossa. Hän alkoi laiminlyödä ruunankin, laiminlöi kaikki työnsä, vetelehti vain pitkin päivää vuoteellaan ja kerrottiin hänen salaa lauvantaisin kallistelevan muonamiesten kanssa sahtikannuja. Mutta kirkkoherra ei huomannut Pekan keinotekoista mielentilaa. Tällaisina hetkinä Pekka alkoi jo neuvoa ja oikaista kirkkoherraakin. Kirkkoherra alkoi ihmetellä Pekan muuttunutta käytöstä, hän alkoi kyllästyä hänen neuvoihinsa ja päätti sopivassa tilaisuudessa toteuttaa vanhan tuumansa, päätti palkita Pekan entiset palvelukset. Pian siihen tarjoutuikin tilaisuus. Koetti taas kinkerin aika. Pekka ajoi tapansa mukaan pappia lukusille, mutta häppäpäissään ajoi hän ruunan ojaan ja samalla matkalla teki hän muitakin kolttosia. Lukusilla hän peloitteli lapsia, isäntiä ja emäntiä. Kun häntä nytkin käskettiin syömään väentuvan puolelle, hän loukkaantui aivan hirmuiseksi siitä, ettei häntä kutsuttu pappien ja isäntien mukana talon peräkamariin. Pekka töytäsi nyt talon puolelle, kynsi viattoman näköisenä korvallistaan ja sanoi: "Kuulkaas, kirkkoherra, ruuna on kovin levoton, täytyy mennä sitä säälimään ajokuntoon, olisi jo aika lähteä." Kirkkoherra ei vastannut mitään, mutta nyt oli hänen kärsivällisyytensä lopussa, hän päätti toimittaa Pekan pois talosta. Hän oli kerran kirkkoherranrouvan kanssa päättänyt ostaa Pekalle ja hänen vaimolleen pienen talon. Sen hän tekikin ja pian istui Pekka pienen, kirkonkylän laidassa olevan talon isäntänä.

Pekka pöyhistyi vielä enemmän isäntämiehenä. Hänellä oli nyt talo, mutta ei ollut karjaa, talouskapineita. Hän tarvitsi hevosia, lehmiä, auroja, karhia, kuokkia ja sitä varten täytyi ottaa velkaa. Pekka oli pappilassa tottunut tekemään muiden määräyksen mukaan, hän osasi siellä tottumuksesta tehtävänsä ulkoa, jotka hän täytti kuin unissakävijä. Mutta hänestä ei ollut itsemäärääjäksi. Hänen järkensä ei ollut tottunut omin päin askartelemaan. Salaa sisimmässään hän alkoi kantaa kaunaa papille, sillä hänen ylpeytensä ei sallinut hänen mennä pappilasta neuvoja pyytämään.

Pekka antoi palvelijoilleen ristiriitaisia käskyjä. Kun he huomasivat, ettei isäntä ymmärtänyt taloudenpitoa, alkoivat he vetelehtiä, kuten isäntäkin loppuaikoinaan oli vetelehtinyt. Kun silmä vältti, niin he makasivat ojanreunalla. Isännän nähdessään he näön vuoksi tarttuivat työaseihinsa. Päälle päätteeksi sekaantui vaimo kaikkeen, möi salaa viljaa kahvitellakseen kylän akkoja. Vaimo sai vähitellen kaiken vallan mitättömän miehensä käsistä.

Ensin mies alkoi vaimolleen salaa nurkua kovaa kohtaloaan.

— Miksei se pahuuksen pappi antanut rahojakin, miksi antoi vain siemenviljat?

— Pahaksi se oli.

— Pahaksi, olisipa antanut olla renkinä.

— Eikö isäntämiehenä kelpaa kellitellä?

— Ei kelpaa. Talopahasen antoi päästäkseen minusta. Metkut sillä oli mielessä.

— Menisit pyytämään rahoja.

— Ei luvannut rahoja. Sanoi, että koeta nyt tulla omillasi toimeen.
Pahan se pappi minulle teki.

Niin puheli Pekka vaimolleen, ja vaimo säesteli häntä ja auttoi salaa talon rappeutumista.

Pekka alkoi vältellä pappia, ikäänkuin tämä olisi ollut syynä hänen onnettomuuteensa. Talo oli jo kaikkia kiinteimistöjä myöten velkaantunut. Pekka ei sitä enään omistanut. Hän alkoi yhä enemmän kallistella sahtikannuja, niihin hän nyt tuhlasi siemenohransa. Häppäpäissään hän kuljeskeli kyliä, hoki ja haukuskeli kirkkoherraa. "Antoi tyhjän talon", niin hoki hän humalapäissään. Hän syyti nyt umpikuljuisessa mielessään kaiken syyn papin niskoille. Niin vierivät viikot, niin kuluivat kuukaudet, pappi kasvoi hänen silmissään jonkinlaiseksi vääräksi rankaisijaksi, joka oli hänen, talonpitoon tottumattoman miehen saattanut turmion partaalle. Täten hän nukutti omaatuntoaan. Hän alkoi vihata pappia, siten hän antoi jonkunlaisen syrjäiskusuunnan omalle tyytymättömyydelleen, sai tekosyyn päästä itsemoitteesta. "Siinä ei ollut mitään tarkoitusta koko talonlahjalla", puheli Pekka usein. "Enkä minä itsekään ymmärrä, mikä tarkoitus minulla oli ottaessani lahjan vastaan." Täten kasvoi kiittämättömyyden kavala, kylmä paino hänen sydämessään. Hän uskoi olevansa oikeassa, hän valehteli itsellensä vapahduksen kiitollisuuden velvollisuudesta. — "Minä en voi sitä koskaan antaa anteeksi, että antoi tyhjän talon!" Niin höpisi hän itseksensä.

Pian myytiin talo pakkohuutokaupalla, ja Pekka sai vaimoineen lähteä mierontielle. Vaimo alkoi pitää pientä, kulkevaa kahvikauppaa, ukko veteli pieniä kärryjä maantiellä. Mutta ei sekään ajan pitkään lyönyt leiville. Vaimonsa kanssa vetelehti Pekka kylästä kylään, lopulta naapuripitäjästä toiseen pitäjään. Asuskelivat missä milloinkin, ukko tehden tuohitöitä, vaimo luutia laittaen. Ja yhä kasvoi Pekan mielessä viha pappia kohtaan. Tämä tarkoitukseton taivallus paikasta paikkaan oli papin pahuutta. Mierontielle hän silloin Pekan saattoi, kun talon toimitti!

Mutta pappi istui pappilassa ihmetellen maailman menoa. Hän puheli kerran lauvantai-iltana, pakkasen paukkuessa, vaimolleen:

— Missähän se Pekkakin nyt mahtanee matkata? Luulin tehneeni hyvän työn, mutta Pekka ei sitä jaksanut kantaa. Elämän myötätuuli on usein vaarallisempi kuin vastukset ja vastatuuli. Siitä taitaa olla jo kaksi vuotta, kun ostin Pekalle talon. Niin, niin, Jumala häntä armahtakoon!

— Ehkä tämä koettelemus oli Pekalle opiksi, täällä meillä pappilassa hänen oli liian hyvä olla, sanoi papin rouva.

— Olen usein tullut ajatelleeksi, että ehkä minä tein väärin antaessani rengilleni talon, sillä elämän koreus käy kaiken maailman tietä. Ehkä minä olen syynä Pekan onnettomuuteen, puheli pappi.

— Sinä suurentelet omia syitäsi, sanoi rouva. Sinun ei pidä katua hyvää tekoasi. Jolleivät ihmiset sitä käsitä, niin on se ihmisten oma syy.

— Niin taitaa olla, mutta se ei estä minua edelleenkin tekemästä hyviä töitä, sillä niinhän opettaa suuri mestarini.

Samassa koputettiin ovelle, kirkkoherraa kutsuttiin keittiöön.
Ovensuussa seisoivat Pekka ja hänen vaimonsa isoine luutakimppuineen.
Pekka kumarsi hiukan vastahakoisesti, hänen henkensä löyhkähti
väkevälle.

— Päivää. Piti tulla katsomaan tuttuja paikkoja. Hehhee! Tässä nyt kirkkoherra näkee työnsä tulokset, tuohiäijän ja luutamuijan, soperteli Pekka.

— Soh, soh, koetti muija estellä, eikö kirkkoherran rouva osta luutia, meidän pappa se on hiukan…

— Suus kiinni, kun minä puhun asian selväksi.

— Työni tulokset? ihmetteli kirkkoherra.

— Niin, niin, miksi kirkkoherra antoi minulle tyhjän talon? Mitä pahaa minä tein, että minua sillä lailla vedettiin suoraan sanoen nenästä?

— Pekka parka, sanoi kirkkoherra, olen kyllä kuullut, että sinä kylillä olet moitiskellut minua oman saamattomuutesi tähden, mutta katso ja tutki itseäsi, etköhän silloin lähempää löydä syytä omaan turmioosi.

— Tehän minut olette turmioon toimittaneet, kivahti Pekka. Kuka korvaa minun menoni, minun velkani, koko tämän elämäni helvetin, johon minä olen joutunut!

— Mietihän ja hillitse sanojasi! puhui nyt pappi hiukan kiusaantuneella ja kiivaammalla äänellä.

— Maksakaa pois, maksakaa korvaus kaikesta, mitä olen menettänyt!

— Tämä menee jo liian pitkälle, huusi hyväsävyinen kirkkoherra.
Kiittämättömyys on maailman palkka!

— Niin, kiittämättömyys on maailman palkka, tällaisen palkan minä sain kaikista vaivoistani. Jollette maksa, niin minä menen vaikka lakiin ja myytän pakkohuutokaupalla koko höskänne.

Nyt loppui papin maltti, hän osoitti sormellaan ovea ja sanoi: Nosta likainen koira vedestä, niin se pudistaa lokaa kasvoillesi. Pekka, viimeisen kerran sinä nyt kävit talossani. Mene!

— Minä menen. Tuossa on luuta lahjaksi tyhjästä talosta, laaskaa sillä ensin oman huoneenne kynnys!

Vaimo talutti Pekan puoliväkisin porstuaan. Siellä Pekka mutisi: Niin, niin kiittämättömyys on maailman palkka!

Kirkkoherra pudisti päätään, kulki keittiöstä työhuoneeseensa ja huokasi: Minä en ymmärrä tätä kaikkea, kenessä on syy? Niin, niin, huokasi hän, kiittämättömyys on maailman palkka.

Asemamies.

Hän seisoi aina asemasillalle vievän oven vieressä. Hänen toimenaan oli tarkastaa matkustajien pääsylippuja. Hän oli hyvin itsetietoinen tästä tärkeästä tehtävästään. Tutkivin ikäänkuin vihaisin silmin tarkasti hän matkustajaa kiireestä kantapäähän. Saattoi tapahtua, että joku huvilakaupunkiin matkustava eukko monine vasuineen väsyneenä laahusteli kohti ovea. Seis! Missä on piletti! Ja eukko sai luvan asettaa vasut sementtilattialle ja kaivaa hameensa poimuista esiin pääsylipun. Kyllähän asemamies sen tiesi, että eukolla aina oli pääsylippu. Mutta eukko oli kerran hänelle tiuskaissut: Pitäisihän teidän tietää, että minulla on piljetti, enhän minä näiden korien takia ehdi… Ja kun eukko taas oli pistänyt pääsylipun hameensa poimuihin, koonnut vasut lattialta ja hädin tuskin läähätellen ehtinyt ovesta kiirehtääkseen junaan, virnisteli asemamies pikatavaramiehelle ja sai osakseen hyväksyvän, hiukan ihailevan silmänmuljahduksen toverinsa puolelta. Sitten hän kulki taas edestakaisin kaula kenossa, hienostelevin liikkein, sääret hiukan kokoonpuristettuina, kynsiään tarkastellen, korjaillen kaulustaan ja puhdistellen mustaa, hienoa virkatakkiaan, jossa kimmelteli rivi hopeanappeja. Niin oli hän nähnyt esplanaadin keikarien tekevän, hän matki ilmeisesti sotilashenkilöltä, nostaessaan käden noin puoleksi huolimattomasti koukistunein, hiukan irrallaan olevin sormin lippalakkinsa syrjälle tehdessään kunniaa jollekin pönäkälle huvilanomistajalle tai tutulle tytön heiskaleelle.

Niin, tekihän hän velvollisuutensa, siitä ei ollut mitään sanomista. Mutta hän teki sen usein hyvin epäjohdonmukaisesti. Tulipa joku mieleinen matkustaja, joku pikkulainoilla tai pikku-asioilla elävä puoliherra, jonka tuttavaksi hän oli päässyt, tai joku sipsutteleva, keski-ikäinen vanha neiti, joka mielistelevin katsein katseli häntä silmiin, sillä hän oli kaunis pullea ja punaposkinen miehen alku — niin hän päästi nämä muitta mutkitta ovesta. Mutta tuliapa joku toimittaja tai liikemies, joka pyrki asemasillalle viedäkseen vain kirjeen postivaunun laatikkoon, niin tälle hän ärhenteli käännyttäen hänet takaisin.

Niin. Hän oli kaunis, pullea ja punaposkinen miehen alku, ylähuulella hiukan viiksen haivenia, joiden päitä hyperrellen hän koetti saada suipoiksi. Hän oli sellainen ilmeetön, tyhmänkaritsamainen, itsetietoinen mansikkamaitonaama, joihin keveät tytöt mieluimmin iskevät vilkuilevat silmänsä.

Tällä kertaa ei odotussalissa ollut paljon ihmisiä, sillä viimeinen juna oli juuri mennyt. Hän käveli edestakaisin oven edessä, ikäänkuin hän hiljaa muiden huomaamatta olisi opetellut valssin askeleita. Tavan takaa vilkuili hän tarjoilupöydän taakse. Siellä hääräili kahvi- ja teekuppien sekä virvoitusjuomapullojen ääressä tarjoilijatar, Elfriida. Eikä Elfriida ollut häntä näkevinäänkään ja se harmitti asemamies Sulo Kiskoa. Elfriida hyräili vain jotain valssin säveltä, vastasi lyhyesti Kiskon sanoihin.

— Oliko palokunnan naamiaisissa viime sunnuntaina hauskaa?

— Niin ja näin!

— Miksei Elfriida antanut Kiskon saattaa itseään kotiin, oliko hän muka niin vieras Elfriidalle?

— Ei Kisko ollut sen vieraampi eikä tutumpi kuin muutkaan miehet.
Saattakoon kuka ensin ehtii.

— Tulisiko Elfriida ensi kerrallakin valssiin?

— Tulisi kyllä, mutta eihän Kisko osannut valssia!

— Mutta hän, Kisko, oli kuitenkin pyytänyt valssiin.

— Niin kyllä, Kisko oli vain kävellyttänyt ympäri, mutta ei ollut pyörittänyt ympäri. Sillehän kai ne ihmiset nauroivat.

— Olkoon niin, että nauroivat, arveli Kisko, — niin minä kävellytin saadakseni vain puhella Elfriidan kanssa, kun Elfriida oli koko illan sen Koskisen kanssa.

— Niin, se poika osaakin tanssia!

— Kyllä minä Koskisen tunnen koulupoikavuosilta, ennen oltiin ystäviäkin… on tapeltukin… peltikattoja paikkaa nykyään… mikä lie juopporenttu!

— Mikäkö renttu, eihän se mikään renttu, vaikka hiukan maisteleekin…

— Mitäs Elfriida sellaisesta perustaa, onhan niitä muitakin.

— Onhan vara valita.

— Vara on niin valita. Mutta kun minä opin sen valssin, niin minä tanssin koko illan vain Elfriidan kanssa.

— Mitä häntä nyt makeilee?

— Ja sitten piilotan minä Elfriidan päällystakin niin, ettei muut pääse saattamaan, kehasi Kisko.

— Saattakoon kuka ehtii! Ja mitä Kisko sättii miestä, joka ei ole läsnä, ei se ole kaunista.

— Piloillaanhan Kisko vain. Mutta Elfriida ei saa tanssia niin paljon sen Koskisen kanssa.

— Tanssinhan, kenen kanssa haluttaa.

— Sellaisia ne tytöt nyt aina ovat!

— Niin sellaisia kuin pojatkin… Kisko niinkuin muutkin…

— Mutta miksi Elfriida antoi sen Koskisen suudella keskellä tanssia, eihän sille naurettu?

— Miehet on hullut humalassa! Humalassa kun oli, suuteli, mutta sekin saa vielä kuulla kunniansa, naurahteli Elfriida kaksimielisesti.

— Mutta jos minäkin… ensi kerralla, kun opin sen valssin taidon.

— Toisilla on hevosen huulet, toisilla on kukonhuulet! Sen sanottuaan
Elfriida meni.

Mitähän se tarkoitti! Ymmärrä niitä naisia! Kukon huulet! Tarkoittiko Elfriida häntä? Oliko hän niin kukkomainen? Ota siitä selvä ja naisista yleensä! Mutta kyllä Kisko vielä löisi… sen Koskisen laudalta.

Näitä miettien asteli asemamies taas harmissaan edestakaisin oven edessä, ikäänkuin olisi vaistomaisesti vihassaankin harjoitellut tanssiaskeleita. Kyllä hän sille Koskiselle näyttäisi! Jahka hän vain oppisi tanssimaan valssia! Se oli nyt Kiskon ainoa huoli. Sitten seisahtui hän oven viereen, sillä isoon, eteissaliin tuli matkustavia, jotka aikoivat paikallisjunalla huvilakaupunkiin. Paksut poliisit ja santarmit seisoivat siellä ulko-ovien vieressä. Sulo Kisko tervehti niitä odotussalin ovelta tehden kunniaa. Nyt hän taas tunsi itsensä varmemmaksi. Hän tunsi pikkuvirkamiehen vaistolla koko pienen arvokkuutensa. Hänestähän nyt riippui, pääsikö matkustaja ovesta asemasillalle. Näytä piletti! Ankara oli määräys. Turhaan tunkeilisivat muuten syrjäiset muiden matkustajain tiellä! Kyllä hän kyöräisi tarpeettomat tieltä! Ja jos hän huomaisi jonkun vastenmielisen, joka oli pienessä hiprakassa, niin hän ei päästäisi sitä millään ehdolla ovesta. Mutta jos oli mieluinen matkustaja, vanha tuttu, joka hiukan haiskahtaisikin… niin mitäpä sille… — ottihan hän itsekin joskus pienen kulauksen… ei liiaksi, ei, sillä valtion virkamies ei saa olla toimessaan väsynyt — sellaisen matkustajan hän kyllä voisi päästää ovesta, kulkipa se vaikka hiukan notkahdellenkin, kunhan kulku vain oli varmaa eikä ollut pelkoa siitä, että se putoisi junasta. Toiset voivat paremmin hillitä itseään, toiset ovat holtittomia, häijynsisuisia, sen asemamies Kisko kyllä oli huomannut, hänellä oli mielestään tarkka silmä, joka vain oli terästynyt tutkiessaan mitä erilaatuisimpia ihmisiä asema-elämän kirjavassa vilinässä.

Odotussaliin tuli ihmisiä. Ne kulkivat edestakaisin lattialla, juttelivat hiljaa jossakin nurkassa tai tutkivat sanomalehtimyymälän kirjoja. Toiset lojuivat unisina penkeillä. Mikä oli tullut kokouksesta, mikä vieraskäynniltä, mikä teatterista, mikä ravintolasta. Ja kaikki odottivat keskiyön vaiheilla junaa päästäkseen kotiin nukkumaan. Ja monet haukottelivat tai katselivat veltosti ympärilleen. Hiljaa naksutteli aseman seinäkello uuvuttaen yhä enemmän uneliaisuuteen.

Sulo Kiskokin haukotteli, mutta asetti käden suulleen, kuten oli nähnyt "parempien" ihmisten tekevän. Kunhan pääsisi nukkumaan!

Syrjässä penkillä istui eukkokin. Hänellä ei ollut nyt vasuja eikä hänellä näkynyt nyt olevan kiirettäkään. Hän hypisteli hikisillä sormillaan nenäliinaansa, johon hän oli piilottanut pilettinsä, sokerileivokset ja mustapaperiset makeiset. Hän oli ollut hautajaisissa erään torimatamin luona. Hän säteili koko laajuudessaan ja lennätteli ristisalamoita asemamieheen.

Odotussalin ovesta astui roteva työläinen. Hän näytti hiukan väsyneeltä. Toisessa kädesssä hänellä oli eväskori, toisessa nuoralla sidottu peltirulla. Hän asetti rullan penkin viereen ja kävi istumaan nurkkaan, nojaten selkänsä myymälän seinään.

Nyt huomasi hänet asemamies Sulo Kisko. Hänen harmaanvihreät silmänsä välähtivät. Hän kävi jäykkänä seisomaan oven viereen ja nosteli rintaansa. Työmies tervehti häntä, Kisko vastasi hänen tervehdykseensä kylmästi ja aivan kuin ohimennen, ikäänkuin ei hänellä olisi ollut aikaa syrjäisten tervehtimiseen.

Elfriida tuli hakemaan jotakin tarjoilupöydältä. Hän jäi hetkeksi seisomaan ja huomasi peltisepän ja nyökytti tälle päällään. Peltiseppä Koskinen katseli häntä vakavasti silmiin, hipaisi hiukan sormillaan lakkia ja jäi tuijottamaan Elfriidaa. Kumpikaan ei sanonut mitään. Tuskinpa he nyt paljonkaan olisivat jaksaneet puhua… Elfriida oli väsynyt tarjoilupöydän ääressä seistessään, Koskinen oli väsynyt viikon työstä. Hän oli työstä päästyään pistäytynyt automaattiin, oli tavannut tovereita, oli hauskuutellut ja menettänyt osan palkastaan, osan oli hän käyttänyt entisien ruokapuotivelkojen maksamiseen. Hän muisteli hetken, että hän oli tanssinut eräänä sunnuntai-iltana tuon saman Elfriidan kanssa, oli menetellyt hiukan uhkarohkeasti… Koskista kalvoi sekavan ilon ja häpeän tunne. Mitä Elfriida ajatteli hänestä? Mitä hän oli puhunut Elfriidalle saattaessaan hänet kotiin? Oliko hän ehkä puhunut hänelle rakkaudesta? Sitä hän ei muistanut. Olisiko Elfriida hänelle suosiollinen ja sopiva? Voisiko hän köyhänä miehenä pyytää häntä vaimokseen? Hän eleli yksin mökissä vanhan äitinsä kanssa huvilakaupungissa ja yksitoikkoisuus ja omituinen ikävä jäytivät aina hänen mieltänsä. Mitä hyötyä oli kaikesta tästä raadannasta! Kädestä suuhun, kädestä suuhun, tuo alituinen huoli! Ja oliko hänestä aviomieheksi? Olihan hän toisinaan huikenteleva. Hän oli pyöräytellyt monta tyttöä iltansa iloksi ja ikäväänsä haihduttaakseen. Voisiko hän kerran oikein toden teolla kiintyä johonkin… johonkin toiseen olentoon, joka ymmärtäisi häntä, olisi hänelle lohtuna levottomina elämän hetkinä, kun ikävä tulee, niinkuin selittämätön, salaperäinen hämärä laskeutuu huoneeseen, niin että esineet saavat aavemaisia muotoja, niin ettei tiedä, mikä on todellista, mikä unelmaa. Todellista oli ehkä se, jota sanottiin rakkaudeksi, köyhän miehen elämän suolaksi ja särpimeksi… nuori vaimo… oma koti… mutta rakastiko hän Elfriidaa… sitä hän ei vielä voinut itselleen selittää… tulee kai aikanaan sekin hetki, kun kaikki selvenee, ajatteli hän ja tuijotti Elfriidan silmiin. Niin seisoivat he hetken katsellen toisiaan.

Sulo Kisko oven pielessä katseli heitä kateellisella syrjäsilmäyksellä ja viha välähti hänen katseestaan. Koskinen ei puhunut sanaakaan, siirsipähän hiukan eväskoria syrjemmälle, katseli sitten peltirullaa. Elfriida kääntyi ympäri ja lähti löydettyään sen, mitä oli etsinyt. Elfriidan huulilla oli tuo arvoituksellinen hymy, mikä on jokaisella naisella siinä iässä, jolloin miesten kilpailevat katseet hipuilevat ja hyväilevät, kun miehet käyvät yhä sanattomammiksi ja saamattomammiksi… tuo ikuinen naisellinen hymy, mikä ei sano sitä eikä tätä, arvoituksellinen kuin koko elämä! — Niin Elfriida meni.

Koskinen raapasi päätään, veti lakin silmilleen ja jäi tuijottamaan kivilattiaan. Ulkoa kuului veturinpillien vihellykset ja kellon kalkatukset. Ihmisiä meni ja tuli, Koskinen ei niitä huomannut. Hän veti taskustaan kuluneen rahakukkaron, ei siellä ollut montaa penniä.

Asemamies käveli taas edestakaisin oven edessä, oikein hänen sormiansa kutkutti, hän olisi niin mielellänsä tarttunut Koskista niskasta kiinni, niinkuin hän niin usein oli tehnyt juopuneille jätkille. Hän työntäisi hänet alas aseman rappusia pitkin ja poliisi saisi viedä hänet parempaan talteen. Olikohan sillä pilettiä, koska se niin kopeloi rahakukkaroaan? Odotetaanpa, arveli asemamies ja katseli tavan takaa nurkkaan, missä Koskinen istui. Mutta Koskinen ei nostanut silmiään permannosta ja se kiukutti vielä enemmän.

Koskinen pisti taas kukkaron taskuunsa ja huokasi. Sitten haukotteli hän ja ympärillä penkillä haukottelivat muutkin odottelevat, mutta asemamies ei haukotellut, kaikki uneliaisuus oli haihtunut. Nyt hänen piti olla varuillaan, nyt hän voisi tuolle jätkälle näyttää koko virkamahtinsa.

Koskisen pää nyökähti, hän nosti päänsä ja se nyökähti uudestaan. Sehän on ilmeisesti humalassa, ilkkui asemamies ajatuksissaan ja suupieliin ilmestyi irvistävä ilme. Nyt soitti aseman kello kerran. Matkustajat nousivat penkeiltä. Koskinen nyökähti ja nousi pystyyn, otti eväskorin kainaloonsa ja peltirullan toiseen käteensä ja alkoi horjumatta astella ovea kohden.

— Näyttäkää piletti! sanoi asemamies.

— Jaa piletti.

— Niin piletti!

— Jahka etsin.

— Pian, pian!

Koskinen alkoi kaivella taskujaan. —

— Ettekö sitä jo löydä vai suottako ilveilette?

— No, no, eihän niin tuimasti, eihän tässä hätää mitään.

— Kyllä minä…

— Ei hätää häihin eikä kiirettä kirkkoon.

— Mutta minulla on kiire!

— Jaa häihin?

— Mitä te rähisette?

— Enhän minä rähise.

— Mutta minä en laskekaan teitä junaan.

— Mitä? Miksette laske, tässä on piletti.

— Te olette humalassa.

— Kyllä minä voin kävellä yhtä suorana kuin tekin.

— Mutta henkenne haisee.

— Niin teidänkin, vaikkette ole mitään maistellut: Eihän pari lasia miestä kaada.

— Menkää tiehenne!

— Mihin minä näin yöllä?

— Menkää sinne, mistä tulittekin, huusi Kisko korottaen tahallaan ääntään.

— So, so, hyvä herra, älkäähän nyt niin topakasti! — Elfriida… hm! Asemamies Kisko ei voinut enään hillitä itseään, vaan tarttui peltisepän käsivarteen.

Isosta salista olivat poliisit kuulleet kovaäänisen keskustelun, he tulivat ja tarttuivat Koskisen molempiin käsiin.

— No mennään vaan, sanoi Koskinen ja kulki poliisien mukana ulko-ovesta.

Torilla päästivät poliisit hänet menemään, koska hän hyvin pysyi omilla jaloillaan eikä sanonut mitään.

Ulkona satoi lunta ja tuiskutti. Siellä täällä paloivat vielä sähkölamput, ja lumihiutaleet tanssivat kuin valkeat perhoset lamppujen ympärillä. Ajurit istuivat kuin lumiukot torinkulmassa korkeilla istuimillaan. Peltiseppä katseli ympärilleen. Viheltäisikö hän ajuria? Hän naurahti katkerasti tälle ajatukselle. Yömajaan? Eihän hänellä ollut niin paljon rahaa, että olisi voinut yömajaan päästä. Hän katseli taakseen. Asemasalista näkyi valoa, joku sammutti aseman ulkopuolella olevan sähkölampun. Välähdykseltä näki hän vielä asemamiehen, joka katseli torille ikkunasta. Peltiseppä veti kauluksen korvilleen, painoi lakin vielä syvemmälle silmilleen ja alkoi astella Sörnäisten tielle. Hän kulki yhä kauemmas läpi etukaupungin, ohi työväenkasarmien ja tehtaiden. Jalan hän nyt asteli keskiyöllä kohden kotiaan, taakse jäi kaupunki, hän kulki ohi mökkien, pitkin merenrantatietä. Kulki kulkemistaan läpi jonkun kalliometsän, yli mäkien alas notkoihin. Monta, monta kilometriä hän saisi näin kulkea, ennenkuin saisi maata kodin lämpöisessä vuoteessa. Ja tuuli puisteli häntä hartioista, se työnsi häntä eteenpäin. Hän katseli taakseen. Taivaalla oli hehku, joka heijastui kaupungin valoista. Hän painoi lakin vielä syvemmälle silmilleen ja kahlasi eteenpäin lumessa pimeällä tiellä.

Vanhankartanon tarina

Hillevi rouvan luonteen hieno hiljaisuus oli vihkinyt koko Vanhankartanon elämän herkälle hiljaisuudelle, joka uinaili ullakolla ja hämärissä huoneissa. Kartanon vanha herra oli jo aikoja sitten kuollut, kuoleman korkea vieras oli poistuessaan laamannivainajan työhuoneesta jättänyt umpean, unisen hengen kaikkialle. Työhuone oli entisellään, huonekalut, sänky, ja pääpatjassa, johon nojaten laamanni oli iäksi ummistanut silmänsä, oli vielä pään muodostama lovi. Mihinkään ei saanut koskea, tämä oli Hillevi rouvan hiljainen käsky. Mustetolppo ja kynäkin pöydällä oli vielä samalla paikalla, kuin mihin kouristunut käsi oli sen jättänyt, ilmaistuaan viimeisen vaikean tahtonsa. Kummallisen jälkisäädöksen mukaan saisi Hillevi rouva omistaa kartanon, niin kauan kuin hän siinä asuisi.

Ja Hillevi rouva oli uskollisesti täyttänyt miesvainajansa tahdon ja määräyksen.

Hän istui nyt sinisessä huoneessa surupukuisena kartanon puistonpuoleisessa päässä ja katseli ilta-auringon kultaamasta ikkunasta etäisyyteen. Vanhat surupukuiset naakat puiston puissa istuivat katsellen Hillevin huoneeseen ja haastelivat hiljaa keskenään. Ne lentelivät sitten mustana parvena yli koivulehtokujan, joka johti maantielle. Maantien yli suuntasivat ne salaperäisen lentonsa männikkömäen lappeella lepäävän kellertävän Sarkun kartanon poppeleihin. Sieltä ne katselivat, miten Kuuno herra, Hillevi rouvan sisarentyttären mies hautoili harmaita ja huonoja ajatuksia. Naakat tulivat ikäänkuin härnäämään Kuuno herran rikollisia suunnitelmia.

— Naa, naa, sinä mietit taas sitä jälkisäädöstä, oli Kuuno kuulevinaan.

— Minä mietin tilani parantamista. Minun ja Vanhankartanon maat työntävät toisiaan, ne pitäisi yhdistää.

— Sinä mietit, miten saisit enemmän peluurahoja. Kaupunkiin ajelit ja pelasit pois ulkotalosi. Naa, naa!

— Minä mietin sitä, mikä minulle kerran kuuluu. Hillevi rouvan vouti on veltto ja kartano rappeutuu. Minä ostan uudet koneet, raivaan uudet maat. Minä tahdon laajentaa sukuni tilan suureksi.

— Naa, naa, nauskivat taas naakat. Sinä mietit, miten saisit Vanhankartanon käsiisi, jo Hillevi rouvan eläessä sinä mieletön sitä mietit, kurja Kuuno, kurja Kuuno!

— Kurjat linnut, häiritsevät työtäni! ärtyi Kuuno herra, kulki taas kaapille ja kaatoi tulista Marsala viiniä pitkään pikariin.

— Naa, naa, olit kunnon Kuuno, kunnon Kuuno! Nyt sinä mietit Hillevin kuolemaa!

— En mieti kuolemaa, mutta…

— Naa, naa, mutta mitä…?

— Miten minä saisin Hillevi rouvan muuttamaan syntymäsotilaspuustelliin tuonne joen rannalle.

— Sinä ajat pois Hillevi rouvan, nakuttivat taas naakat.

— En aja, mutta mustat muistot, laamannivainajan kummittelut tekevät Hillevin sairaaksi. Hän miettii vain hautajaisia ja tuonpuolista pimeyttä… Lääkäri on sanonut…

— Lääkäri, hahhaa, nauroivat naakat, sinä itse olet sen keksinyt, kurja
Kuuno, kurja Kuuno!

— Huis linnut! sähähti Kuuno herra, avasi ikkunan ja karkoitti naakat. Nauraen lensivät ne taas Vanhankartanon vanhoihin vaahteriin ja alkoivat keskustella ihmiskohtaloista ja koettelemuksista. Mutta ne vaikenivat nähdessään, että Hillevi vaipui valkean unen valtaan.

Ja hieno Hillevi rouva näki puoli-unta. Hänen miehensä istui taas työhuoneessaan ja kirjoitteli…

— Missä sinä olet ollut niin kauan? kysyi Hillevi.

— Kaukana vieraalla maalla, ihanassa maassa, missä kesä iäti kentillä kukkii, missä suloiset sielut kaipaavat iäti rakkaittemme rauhallisiin koteihin. Minä tulen tänne kuin salaa silloin, kun sinun sielusi minua halajaa, mutta kauan en voi viipyä…

— Kartanossa ei kukaan tiedä sinun tulostasi.

— Mutta Kuuno ajattelee minusta mustia ajatuksia, hän voi tulla tänne, hän karkoittaa minut kuin sinutkin, puhui taas ääni.

— Kuuno on niin hyvä minulle, kuiskasi Hillevi unissaan.

— Hän on hyvä vain pettääkseen sinut, huokasi henki. Etkö näe hänen alhaista ahneuttaan?

— Minä näen vain hänen hyvyytensä, huokasi Hillevi.

— Kerran sinun silmäsi aukenevat, varoitti henki.

— Silloin näen sinut ja yhdyn sinun sielusi iäisyyteen, kuiskasi
Hillevi.

Samassa Hillevi heräsi. Tuuli ravisteli ullakkoa, kuului kolinaa ylähuoneesta, ikäänkuin joku olisi siellä kävellyt. Puistonovi rämähti auki, ikäänkuin joku olisi sen kiireissään riuhtaissut auki. Ja naakat pelästyivät, ikäänkuin joku tuntematon olisi häirinnyt heidän untaan.

Hillevi hätkähti. Kummitteliko taasen yliskamarissa vai kummittelivatko hänen aivo-aaveensa? Hän hieroi hienonkaarevaa, kermankelmeätä nenäänsä. Hillevi kuunteli kuultavan kukankellertävillä kasvoillaan. Hillevi rouva vainusi vierasta, hän tunsi jo kaukaa vaistomaisesti vieraan tulon.

— Tulee vieraita, ajatteli hän ja katseli riutuvaan iltapäivähämärään.

Sarkun kartanossa sammui Kuunon huoneen lamppu.

— Kuuno lähtee matkalle, Kuuno kääntyy tänne. Kuule, kuinka vaunut vierivät yli jokisillan, ylös mäkeä, ohi riihirakennusten, ali vanha lehtokujan.

Hillevi rouva ajeli edellä ajatuksissaan vaunuissa. Vaunut ajoivat pitkin kartanon pihamaan ympyriäistä kehää, jonka keskellä vihreä lasipallo kiilsi kuin tarhapöllö. Vaunut seisahtuivat portaitten eteen.

* * * * *

Sudennahkalakki päässä astui punarosonaamainen, kookas, komea mies siniseen huoneeseen ja Hillevi rouva nousi kulkien häntä vastaan.

— Hyvä, että tulit, Kuuno! Etkö sinä nähnyt ketään vastaantulijaa jokisillalla… laamannia? Oh, minä niin pelkäsin, nyt en enään pelkää…

— Tätikulta, sinä näet vain uninäkyjä, en nähnyt sillalta saukkoakaan.

— Sitten hän on vielä huoneessaan, etkö kuule, kuinka keinutuoli liikkuu?

— Ehkä akkuna on auki, tuuli kiikkua liikuttaa.

— Mutta hän on talossa, hänen henkensä on huoneen hajussa, käden koskettamissa kaluissa, kartanossa kaikkialla.

— Täti, jos on henkiä, niin niitä ei ainakaan näe.

— Kuuno, laamannin kuoleman jälkeen tunsin, kuinka hän herätti minut, ja usein sen jälkeen olen tuntenut hänen läheisyytensä. Sanotaan, että vainajat lähestyvät meitä, kun me ajattelemme heitä, mutta lähtevät, kun emme näe emmekä ymmärrä heidän henkipuhettaan.

— Olet, täti, taas lukenut salatieteitä ja Poen runoelmat kauhunäyillään tekevät vain suloisen, sairaan pääsi vielä sairaammaksi. Kas niin, nyt minä nostan tämän kauhun runoilijakuninkaan kauniisti hyllylle, eikä täällä enään kummittele.

Näin sanoen asetti Kuuno runokirjan kirjakaappiin.

— Niin, nyt minä olen tyyni, Kuuno, kun sinä olet täällä. Kävisit useammin, mutta sinä matkustat niin usein kaupunkiin.

— Sinun pitäisi ajatella jotain muuta, täti, sanoi Kuuno todella säälien Hilleviä, sillä hän saattoi toisinaan olla hellä katumapäällä ollessaan, kaupunkijuominkien jälkeen. — Jospa muuttaisinkin tänne.

— Niin, Kuuno, muutakin.

— Mutta Sarkku, miten sen käy? Täti, sinua vaivaavat vain muistot laamannista, jotka herättävät sinussa sairaita suruja. Muuttaisit joksikin aikaa syntymäpuustelliisi, lääkärikin on niin neuvonut.

— Lääkäri, lääkäri ei voi minulle mitään, minun sieluni on sairas.

Kuuno soitti pöytäkelloa ja huoneeseen tuli vanha Mari.

— Mari hoitaa nyt hellästi laamannin rouvaa. Lähden kaupunkiin, samalla pyydän tätiä kirjoittamaan tämän velkapaperin alle.

— Kuuno kulta, kirjoitan vielä tämän kerran, mutta tästä lähin saat paremmin hoitaa kartanosi asioita.

Kuuno puri hammasta ja rikinkellanvihreä silmä välähti. Kuuno herrassa heräsi taas paha, pinnallinen luonne. Hän muisti velkamiehensä. Hän sävähti, hillitsi itsensä, kumartaen suuteli hän tätiä otsalle ja poistui.

Mutta niin pian kun Hillevi oli poissa hänen näkyvistään, saivat ahneuden ja peliraivon hurjat henget vallan hänen sielussaan. Eteisestä näki hän pihalyhdyn valossa komean navetan, aittarivit, myllyn. Myllyn takana kuu kumotti. Pihakoira haukkui kuuta. Myllyhaan takana kohosivat Kyöpelinvuorta kohden suunnattomat, koskemattomat metsät.

Mikä mieletön ajatus! Mikä suunnaton rikkaus! Hänen täytyi saada Hillevi rouva pois kartanosta hinnalla millä hyvänsä! Hätäkös oli Hillevi rouvan asua puustellissaan. Ja äkkinäisen päähänpiston valtaamana hän sieppasi porstuan naulakosta laamannin ketunnahkaturkin ja majavalakin ja syöksähti tiehensä illan pimeään.

Kauan valvoi Hillevi rouva ja ajatteli Kuunon kehoitusta. Muuttaisiko hän pois rakkaasta kartanosta, jossa hän kukkeana neitona ja valoisana vaimona oli elänyt elämänsä suurimmat ja salaperäisimmät hetket. Mari lohdutti häntä. Hän nukahti, kun Sarkun kartanossa sammui tuli.

Mutta Kuuno kuuli kartanosta lähtiessään Vanhankartanon naakkojen nauravan:

— Kuuno konna, Kuuno konna!

Hän läimäytti piiskalla orhia ja ajeli puiston ohi kaupunkiin vievälle tielle.

* * * * *

Hillevi palasi haudalta, jonka hän rakkauden runsaalla raukeudella oli koristanut syksyn viimeisillä valmuilla. Haudan varjot seurasivat hänen varjoansa ja ne yhtyivät kartanon varjoihin. Hillevi toi huoneeseen mullan ja kellastumisen tuoksun ja varjot viihtyivät hyvin hämärissä huoneissa ja surullisissa soppiloissa. Maahiset, mannun henget etsivät aina tuollaisia kuolleilta näyttäviä vanhoja kartanoita, joiden sokeat ikkunat ikävöivät illan väräjäviä varjoja.

Ja Hillevi rouva istui surupukuisena laamannin kuolinpäivänä korkeassa perhetuolissa ja seurusteli vierasvakaisten varjojen kanssa. Sillä Hillevi oli mielestään joutunut jollekin väärälle taivaankappaleelle, hänen säteilevä sielunsa oli kotoisin jostakin puhtaasta ja paremmasta maailmasta. Tämä typerä, pöyhkeilevä ja puutteellinen maan maailma ei ymmärtänyt hänen sielunsa mittaamattomia maailmanääriä, niinkuin ei hänen kirkas korkeutensa käsittänyt tätä pientä ja matalaa maailmaa. Hillevi rouvan henki harhaili vielä haudalla, johon hän oli teettänyt torven, jonka kautta hän puheli laamannivainajalle. Tällaisten haudantakaisten taivallusten jälkeen oli hän tavallisesti herkempi hätkähtämään pienimmästä nurkan naksauksesta tai vanhojen huonekalujen natinasta, jotka aina ikäänkuin huokailevat itseksensä.

Hillevi tuijotti suurin sielukkain silmin hienonkalpeine kasvoineen yli tummuvan illan, kellertävien ketojen yli, Sarkun kulmahuoneen saatanallista valoa.

* * * * *

Mutta mitä teki Kuuno herra? Kaunis ja komea Kuuno seisoi Sarkun suuressa valkoisessa kulmasalissa ison, kattoon ulottuvan Kustavikuninkaanaikuisen, kullalla ja valkealla kehystetyn, siron seinäpeilin edessä. Kuuno herra oli usein ottanut osaa kartanokeikarien ja aatelisarmojen paimennäytelmiin ja paastopeleihin. Nyt hän pelasi vaarallista peliä, mikä voisi päättyä kuolemalla tai voitolla. Peilipöydällä oli laamannivainajan valokuva, jota hän tavan takaa tarkasteli asettaessaan päähänsä lettipäisen, valkean puuteritukan. Hän maalasi poskipäänsä hiukan bordeauxviinin värillisiksi, kiinnitti mastiksella pulisongit ja asetti nenälleen kultasankaiset nenälasit. Sitten hän etääntyi peilistä ja naurahti omalle kuvalleen. Hän oli itse ilmetty laamanni! Tai hänen toinen huonompi minänsä, jonka eleitä ja ääntä hän matki! Tekikö hän näin väärin Hillevi rouvalle ja laamannin muistolle? Mitä vielä! Tämähän oli vain iloista pientä pilaa, jolle juomaveikot makeasti nauraisivat. Näin hän parantaisi Hillevin sairaalloisista mielialoista, joihin häntä vaivuttivat tutut esineet, vanhat muistot ja kartanon kolkkous, joihin Hillevi kummitushetkinä kutsui henkiä ja haltioita. Tämä näytelmä päättyisi samppanjakemuilla ja potpurrikarkeloilla. Ja Kuuno astuisi ylimpänä isäntänä Vanhaankartanoon, kuin karnevaalikuningas viininlehvä otsalla ottamaan perintönsä. Entä Hillevi rouva? Saisi rauhan uudessa ympäristössä, vanhassa puustellissa, joissa eivät kirotut naakat kirkuneet omanvoitonpyynnistä, kavalista keinoista, saastaisista salajuonista. Niin päättyisi kaikki kaikkien hyväksi, murhenäytelmä päättyisi syntien ja syiden sovinnolla. Ja esirippu laskeutuisi.

Niin mietti Kuuno, kulki porstuaan, pani päähänsä majavalakin, kääriytyi laamannin ketunnahkaturkkiin. Otti komerosta salalyhdyn ja hiipi kuin varas hämärähenkiseen ilta-yöhön.

Mutta samaan aikaan, kerrotaan, istui Hillevi sinisessä huoneessaan kutsuen henkiä hämyhetkien viettoon ja kuiskasi kauan kaivatulleen, kauan kadotetulleen:

— Tule, sinä henki minun hengestäni, näkymätön näkijäni ja näyttäydy minulle! Suo minun havaita sielusi hahmo, etten kalvavaan kaipaukseeni kuolisi! Minä kutsun sinua, Siivert, sinä kaksoissieluni!

Hän kuunteli. — Sade rummutteli kartanon ruutuja ja ullakolla ulisi tuuli. Sateen sihinästä oli hän eroittavinaan askeleita puutarhasta, siellä taittui sireenin oksa ihan ikkunan alla. Hillevi säpsähti oman kutsunsa kuiskeita. Hän kuuli kolinaa puutarhakuistilta. Kun hän kääntyi, näki hän pitkän varjon ulkona. Laamannivainaja seisoi hetken ilmi-elävänä terrassilla ja samassa hänen hahmonsa haihtui hämäryyteen. Sanomaton, selittämätön ilo täytti Hillevi rouvan ja tumma tyyneys lankesi hänen ylitsensä. — Hän istui korituolissaan liikkumatta katsellen salinovelle, josta hän odotti oudon, kaukaisen ja kaihotun vieraan tulevaksi.

Eteisen ovi aukeni hiljaa, salalyhdyn valossa kulki vieras väärällä avaimella, peittäen valon turkkiinsa hän avasi salin oven ja seisoi kynnyksellä.

Hillevi rouva ei päässyt paikaltaan: hämärän oviaukon auteudesta naulitsi kaamea katse hänen katseensa. Niin katselivat he hetken toisiaan, mikä Hillevistä tuntui pitkältä kuin laamannivainajan hautauspäivä. Outo vieras ei virkkanut sanaakaan. Hillevi voitti värisevän, pehmeän pelkonsa, näky oudostutti ja onnellistutti samalla kertaa, sillä oven olennossa oli jotakin vierasta ja samalla tuttua. Vainaja oli kuullut hänen kutsunsa. Vihdoin Hillevi kysyi vapisevalla ja vaivaloisella äänellä:

— Tulitko sinä minua noutamaan?

Vieras ravisti päätään.

— Mitä tahdot? Tahdotko testamenttisi?

Vieras kohautti olkapäitään.

— Sano tahtosi, sen täytän kuten jälkisäädöksesikin.

— Muuta pois kartanosta, sanoi outo kolealla äänellä ja katosi aukon pimeyteen.

Hillevi kiljahti ja vaipui tiedottomana lattialle. Toden- ja tarunsekainen oli vieraan äänen voimalla iskenyt hänet maahan kuin ukkosen vaaru.

Mari saapui siunaten huoneeseen ja nosti pyörtyneen rouvan lattialta.

* * * * *

Viikon ajan houraili Hillevi rouva salaperäisestä vieraasta. Vakuuttamalla hän vakuutti nähneensä laamannivainajan, mutta kukaan ei uskonut häntä. Mari lohdutteli häntä ja lääkäri kävi häntä katsomassa. Hillevin korvissa kaikuivat vielä sanat salaiset: Muuta pois kartanosta! Ne eivät antaneet hänelle hetkenkään rauhaa. Hän tahtoi muuttaa pois kartanosta pieneen puustelliinsa ja lääkärikin suostui siihen, koska hän arveli vaihtelun vaikuttavan parantavasti Hillevi rouvan hiushienon herkkiin hermoihin. Hän toipui ja tyyntyi. Ja kummallinen kohtalo ajoi asian niin, että toipilas istui puustellin pienessä kamarissa räiskyvän takkavalkean ääressä. Mutta Vanhaankartanoon oli tullut Kuuno herra. Asianajajilla ja käräjänkäynneillä vahvistutti hän oikeutensa Vanhaankartanoon, josta Hillevi rouva oli omasta tahdostaan muuttanut siirtäen siten omat oikeutensa Kuuno herralle, lähimmälle perijälleen. Juomapidoilla, joihin hän oli kutsunut pitäjän kaikki huikentelevat herrat, hän vastaanotti isännyytensä. Mutta kova onni kohtasi häntä heti ensi viikkona. Vaunuhevonen, joka kerran oli saattanut laamannivainajan hänen viime matkalleen, potkaisi häntä tallissa, kun hän sitä piiskalla kuritti. Ja nyt sai Kuuno herra vuorostaan olla vuoteen omana. Siinä levätessään ehti hän nyt miettiä kaikkia kummitusjuttuja laamannista, joita juomaveikot olivat veistelleet. Jamaikka-pullo oli aina hänen yöpöydällään, humalan horrostilassa hän oli kuulevinaan kolinaa laamannin työhuoneesta yläkerrasta. Hän naurahti ensin niille harhaluuloilleen.. Huonekalut alkoivat huokailla hänelle kuten Hillevi rouvalle ja hän saattoi parkaisten kohota istualleen puiston oven rämähtäessä auki tuulen tuivertaessa. Ja silloin kuuli hän naakkojen naurun: kurja Kuuno, kurja Kuuno. Otti pistoolin pöydältä ja ampui niitä läpi ikkunan, että lasit säpäleinä särkyivät lattialle. Sitä hullummin huusivat vain naakat. Vähitellen vaipui hän yksinäisyyden avuttomaan, aavemaiseen maailmaan, josta vain humalan hurjuus hänet hetkeksi vapautti herpaistakseen hänen hermojaan kuulemaan ääniä ja omantuntonsa kummallisia kuiskutuksia, joita hän ei ennen eroittanut. Ja hän kuuli kummia Hillevi rouvasta, josta vanha Mari toisinaan kävi tarinoimassa. Hillevissä oli tapahtunut taudin muutos. Hän oli köyhtynyt ja kirkastunut taistellessaan nyt todellisuuden kanssa. Kummitusnäyt olivat karkonneet. Hän askarteli aamusta iltaan, penkoen puutarhassaan, kutoen kotikutosiaan. Hän kulki köyhien mökeissä autellen avuttomia ja sairaita.

Kuuno kuuli kaiken tämän ja omantunnon tuskat kasvoivat tukehuttaen ilman hänen ympärillään niin, että hänen täytyi syöksyä kaupunkiin haihduttamaan hurjat ajatuksensa. Sellaisilta matkoilta palattuaan hän aina kiersi hautausmaan, jota hän alkoi pelätä. Ja nähdessään rauhallisen tulen tuikkivan pienestä puustellista hän hoputti hevosta.

Kartanossa siirteli hän laamannin huoneen huonekaluja ja pöydällä olevia esineitä, mutta hänen ihmeekseen siirsi joku näkymätön käsi esineet taas entisille paikoille. Hän alkoi surkastua ja henkisesti rappeutua. Hurjistelujen takia kävi hänessä huumaava, ainainen aaltoilu. Öisin hän oli keinuvinaan vuoteessaan ja vaipuvinaan syvälle alas kartanon kellariin. Toisinaan hän tunsi, ikäänkuin joku olisi painanut häntä hartioista taluttaen ovelle karkoittaakseen hänet kartanosta. Sentähden alkoi hän kaihtaa kartanoa ja viipyi viikkomääriä matkoilla. Hetket kartanossa muuttuivat hänelle helvetiksi. Hän pelkäsi lattiapalkkien natinaa ja omia askeleitaan, jotka kajahtivat autiossa talossa. Toisinaan hätkähti hän omaa varjoaan. Hän kuvitteli mielessään, kuinka laamanni oli kartanossa kävellyt, istunut nahkasohvalla ja syönyt päivällispöydässä. Kaikessa kummitteli laamannin henki ja kuvittelut hänestä syöpyivät niin hänen sieluunsa, että hän toisinaan pelkäsi älynsä hajanaisen hurjaa hehkua. Kerran yöllä puoli-unesta herättyään hän oli nähnyt laamannin hahmon ihan vuoteensa vierellä. Hahmo haihtui vihdoin kattoon talon yläkertaan. Hän puhdisti kartanon ummehtuneen hengen, hän pelkäsi seinäpaperien haistessa niiden vihreässä värissä piilevää myrkkyä muka, sisusti koko kartanon, mutta mikään ei auttanut. — Hillevi rouvan pyynnöstä hän oli antanut työhuoneen olla rauhassa. Mutta se vaivasi häntä juuri enimmin. Hän ampui kaikki naakat, ja hiljaisuus huusi vain äänekkäämmin. Nyt hän pelkäsi hiljaisuutta ja omaa itseään. Vajaan vuoden kuluessa hän tuhlasi ja mässäili niin, että oli saattaa koko kartanon rappiolle. Niin meni talvi taittaen Kuunon viimeisenkin voiman. Tuli kevät eikä hän nähnyt sitä, hän ei huomannut puiston puhkeavia, keväisiä kerkkiä, hänen henkensä harhaili vain talven yksinäisessä yössä.

Mutta Hillevi rouva askarteli puustellinsa pienessä puutarhassa. Hänen aatoksensa suli aurinkoon ja lintujen liverryksiin. Pääskynen laitteli jo pesäänsä hänen rauhallisen räystäänsä alle. Hänen ylitsensä lankesi lauhkea lepo, vaikka häntä syvästi suretti, että Kuuno oli karkoittanut kaikki hyvät henget vanhasta, kauniista sukukartanosta.

* * * * *

Hillevi oli tullut pyhältä hautahetkeltään. Hän oli lakannut puhelemasta vainajan kanssa, sillä hän tiesi nyt, etteivät vainajat vaadi, että heitä herkeämättä surtaisiin. Kuten aviopuolisot vanhemmiten harvemmin haastavat toisilleen huoliaan, tuntevat toistensa tahdon jo eleistä ja enteistä, käyvät vihdoin viisaudessa toistensa näköisiksi, oli Hillevi vuosien vieriessä vain henkevöittynyt. Ja hän oli samalla oppinut elämän yksinkertaisen viisauden ympäristönsä ujossa ymmärtämyksessä. Hänen tuonentakaisia haltioitumishetkiänsä olivat nyt vain laamannivainajan lähtöpäivä. Tällaisena päivänä kasteli hän nyt kevään korkeassa kirkkaudessa taimitarhaansa. Hän kuuli ylhäältä suloisen siipien suhinan, korkeudessa kulki kurkien komea kuningasretki. Äänet loittonivat teräskirkkaina yli lakeuden kohden Kyöpelinvuorta. Mutta yksi ääni eksyi edeltäjistään, sairas siipirikko kurki liihätteli levottomana pudoten Hillevin eteen. Hän otti sen hellästi hoivaansa ja alkoi parannella sen vioittunutta siipeä. Se näkyi heti viihtyvän ja pääskyparilla oli siitä sanaton ilonsa. Se käyskenteli pitkin pihamaata ja pääskyset livertelivät hipaisten toisinaan sen ylitse, kerran istahtaen sen selkäänkin. Sen siipi parani pian ja se kohosi korkeuteen yli hautausmaan. Ja kevättähdet lensivät sen eitse, kun se jäähyväislaulua laulaen katosi kuin kaunis ajatus avaruuteen.

Ilta oli viileän vieno ja tyyni. Hillevi seisoi ikkunan ääressä ja katseli tähtiä. Kuu kulki kuin suuri niittomies tähtitarhaa, leikaten lentoon tähtiä, jotka sinkoilivat kuin tulisiemenet yli Vanhankartanon. Silloin ilmaa viilsi vihlova ääni Vanhankartanon yläkerran ikkunasta. Naisen hihkaiseva huuto kuului laamannin työhuoneesta. Sitten alkoi vanha spinetti särkyneesti soida, sitä sitten säestivät klarinetit ja viulut. Sillä Kuuno herra oli kaupungista tuonut soittajia soittamaan pois hänen hurjia näkyjään. Kuuno herra oli käskenyt sinne myös mustalaistyttöjä soihtujen valossa alastomina puutarhassa tanssimaan. Ne ne nyt kirkuivat keväisessä kiimassa Kuunon juomaveikkojen hohottaessa.

Kuuno itse istui kuin uhalla laamannin keinutuolissa. Toisinaan ponnahti hän pystyyn matkien laamannin eleitä. Nyt hän maalasi poskeaan, nyt hän veti ketunturkit ylleen, hiipi hämärässä, seisoi Hillevi rouvan edessä ja - - - Hän kuvaili kohtausta, jota kaikki nauroivat. Mutta tätä tehdessään hän oli koko ajan tietoinen siitä, että hän rikkoi jotakin pyhää ja korkeaa — itsessäänkin. Hän suuttui itselleen, hoputti soittajia ja pieksi tyttöjä. Raivo sai hänessä yhä helvetillisemmän, vaahtosuisen voiman. Silloin hän huomasi laamannin kuvan seinällä ja sen silmät seurasivat ilmi-elävinä kaikkia hänen liikkeitään. Hän syöksähti kuvan kimppuun lävistäen puukollaan sen silmät puhki. Sitten hän kävi jäykän mykäksi ja tuijotti rikkinäiseen kuvaan.

Samassa kuului kirkaisu pienestä puustellistakin.

Hillevi peitti kasvonsa käsillään torjuen kamalaa sisäistä näkyään. Sitten suoristui hän ylevän käskeväksi. Otti viittansa ja alkoi hiljaa kuin unissakävijä astella kohti Vanhaakartanoa.

Kuuno herra heräsi tuijotuksesta siihen, ettei kukaan nauranut hänen hullutuksilleen. Hillevi rouva oli surupukuisena astunut kartanon pää-ovesta yläkertaan, ja kaikki väistyivät kahden puolen hänen tieltään hänen taakseen yön pimeyteen. Kirkuen juoksivat naiset ullakolle ja herrat heittäytyivät vaunuihinsa. Hiljaa kuin aave astui nyt Hillevi Kuunon eteen. Kuuno asetti käden silmilleen kuin näkyä pelästyen. Läpitunkevina tuijottivat Hillevin hyytävät silmät. Kuin korkeimman kohtalon kova käsi iski Kuunon olkaan, hän lysähti polvilleen.

Sanaa sanomatta osoitti Hillevi sormellaan ovea. Pää kumarassa Kuuno otti aran askeleen, hänen hartijansa vavahtivat, hän kätki kasvonsa ja kulki hitaasti alas rappusia. Hän kulki yhä alaspäin, yhä alaspäin, ikäänkuin sillä alenemisella ei olisi mitään loppua ollut, ikäänkuin portaat olisivat johtaneet maan alle. Pihalla potkaisi hän tuntematonta mustaa koiraa.

* * * * *

Syystähdet kimmelsivät ja ympäröivät koko Vanhankartanon tulimerellään, johon se kummullaan kohosi antautuen avaruuteen. Vanhankartanon katto uneksi vuosisataista untaan ja sen pääty katsoi itään kuin ilmestykseen.

Hillevi rouva istui avatun ikkunan luona. Vanha Mari kertoi palavan takkavalkean ääressä vanhasta laamannista. Hän kertoi myös kujeistaan siirtäessään laamannivainajan työpöydän esineet entiselleen. Ja Hillevi hymyili hetken, mutta sitten hän vaikeni muistellessaan Kuunoa, joka oli hiljattain kuollut. Pappilanmatkalta palattuaan hän oli pudonnut metsästyskääseistään ja oli jäänyt jäykkänä tuijottamaan avaruuden ikuista arvoitusta. Ehkä hän papin luona oli saanut rauhan raskaalle mielelleen, sillä viime aikoina oli hän käynyt vakavaksi ja harvapuheiseksi. Ja laamannin haudalla oli hänen nähty harhailevan, jonne hän oli laskenut sovitukseksi koko suuren synkän surunsa. — Hillevi huokasi ja katsoi taivaalle. Sieltä kuului kuin hankojen havinaa uinuvalta ulapalta, kurjet tekivät lähtöään. Mutta alhaalla puustellin pienessä puutarhassa valitti pieni pääskynen, joka oli lentänyt puhelinlankaan satuttaen siipensä. Se vikisi ja valitti, sillä se oli jäänyt pois parvestaan. Muut olivat jo päivällä kenenkään huomaamatta lähteneet pitkälle muuttomatkalleen. Mutta kurki-auran sivulla erottautui suuri siiven varjo vasten valossa vavahtavaa ja väreilevää tähtitaivasta. Korkea kurki liihätteli alas pienen puustellin pihalle, laskeutui maahan. Ja pieni pääskynen nousi sen selkään. Sitten kohosivat ne molemmat ja lensivät yli Vanhankartanon huokailevan harjan.

Ja Hillevi rouva vaipui mietteisiinsä. Ehkä tämä kurki oli sama, jonka hän oli parantanut, ehkä se nyt vuorostaan tahtoi tehdä pienen palveluksen pienelle sairaalle pääskyselle.

Ja Hillevi rouva tunsi, miten suuri, siunattu rauha laskeutui hänen sieluunsa. Näin eheänä kaartuisi elämän ilta, kunnes kerran mustat vaunuhevoset veisivät hänet viime vaellukselta sukuholviin rakkaan laamannivainajan viereen. Joku korkeampi käsittämätön voima nostaisi hänen sairaan sielunsa läpi lentävien tähtien liitääksensä ikuisen voiman varassa kohti ainaista aurinkoa ja ikuista iloa.

Hillevi rouva katsoi kirkastunein kasvoin kohti kaukaista korkeutta. Sitten sulki hän ikkunan. Tuli oli takassa sammunut. Vanha Mari nukkui jakkaralla.

Alju.

Variksenpoikanen kurkotteli pesänsä reunalta niemen männynlatvassa. Se odotteli, että päivä sen päällä pimenisi, emon harmaa siipikaari kiertyisi sen ylle ja emo laskisi nokastaan jotain makeata sen punaiseen kitaan. Se oli sellainen itsepäinen, tottelematon variksenpoikanen, rääkyi suotta aikojaan, vaikkei nälkäkään ollut, rääkyi varoituksista huolimatta. Nyt se kuuli outoa liikettä altaan. Se oli ikävystynyt yksinäiseen oloonsa, kapinoi hiljakseen emon poissaoloa, se variksenpoikanen taisi olla hiukan tuhmakin, vaikka ei se sitä myöntänyt itselleenkään. Se rääkyi…

Samassa variksenpoikasen syntymäpuu heilahti. Ei tämä ollut sellaista hauskaa heilumista, kun leppeä kesätuuli tohisi latvassa, tämä oli jotain toista… Sitä peloitti ja nauratti samalla ja samalla se herätti uteliaisuutta. Oksat taittuivat ja omituinen suuri olento kumartui sen ylitse niin, ettei se nähnyt veden kultaista kimmellystä. Sillä oli aina ollut hyvä halu ikäänkuin ahmia sitä kimmellystä, ennenkuin se vielä varasmaisessa varisluonteessaan oli oppinut antamaan arvon oikean kullan arvolle.

Sillä oudolla olennolla ei ollut siipiä, mutta sen sijaan suuret vedenväriset silmät, sen eturaajojen varpaat olivat kuin punaisia männynnappuloita. Ja ne tarttuivat pesään. Poikanen tunsi, miten se kohosi ilmaan, sitten se laskeutui, mutta ei pudonnut eikä satuttanut itseään. Ja koko ajan katseli se tuskansekaisella, tyytyväisen tylsällä katseella kimmeltävää esinettä sen olennon kynnen koukermalla.

Pesä laskettiin venheen keulaan. Poikanen kuuli airojen loiskeen aivan sivullaan, ennen oli se kuullut sitä vain kaukaisena hankain harinana, ikäänkuin kurjenpoikaset olisivat kuikkailleet kaukaa korpisuolta tyyninä suvi-iltoina.

Variksenpoikanen tunsi taas, miten sitä nostettiin, kannettiin isoa taloa kohden, jonka ikkunat kimmelsivät niin sydäntäsytkyttävästi. Sitten pimeni taas kaikki… Se istui puulaatikossa puutarhassa, jonka reijistä päivänsäde surkeasti pilkisti.

Laatikon kansi aukeni ja punainen aurinko-olento — sillä sillä oli sama väri kuin auringollakin — ilmestyi laatikon suulle. Poikanen näki nauravan hammasrivin — jotain erinomaisen makeata ja mustaa solahti sen kitaan. Aika ajoin aukeni kansi, aurinkoa valahti sen vakavanvilkuviin silmiin ja nieluun laskeutui jotain pehmeätä.

Varis alkoi pian tottua oloonsa. Se rääkyi aina kuullessaan kesävieraan tutut askeleet. Sen rääkymiseen vastasivat toisinaan vaakkuen pellon takana kuusikossa kräkättävät peltovarikset. Mutta niiden äänissä ei ollut varis-emon hellää huolta, vaan pikemmin jotain ilkkuvaa ja irnuilevaa. Mutta variksenpoikanen tunsi kuitenkin veren siteillä kuuluvansa tähän viisaiden lintujen valittuun laumaan. Ja se kräkätteli noille varistädeille ja -sedille samaan äänilajiin.

Pian poikanen pääsi laatikosta. Se koikkelehti pihalla, hyppi ja heilui, mutta vielä eivät siivet kannattaneet. Se käveli kädellä ja ojentelihe olalla, se tottui sieltä korkeudesta katselemaan kaikkea olantakaisesti. Se lentää lepsautti sieltä maahan, mutta kaatui nokalleen. Se tottui ihmisiin ja ihmistapoihin. Se söi ihmisruokaa, pullistui, paatui ja unohti sukunsa alkuperän. Se halveksi jo noita metsänrannassa raakkuvia heimolaisiaan. Se kukkerehti väentuvan ja herrashuoneiden välistä, puolueetonta polkua, sen siivet alkoivat kasvaa ja sen peräpäähän ilmestyi hienoja höyhenvilloja. Siitä ei tullut sivistynyttä varista, vaan sellainen puoli_villainen_, pöyhistelevä, itsetietoinen, puoliviisas varis, joka matki tietämättään sekä renkituvan ääniä että vierashuoneen huoliteltua puhetapaa.

Kun varikset joskus lähenivät pihapuita, kakisteli se niille ylimielisesti ja kuvitteli kävelevänsä puettuna mustaan hännystakkiin ja harmaihin liiveihin. Mutta kun iso vanha varis lehahti ihan sen ylitse, pelästyi se ja pakeni porstuaan. Samalla vaivasi sitä uteliaisuus, se olisi mielellään tehnyt pienen tutkimusretken noille luvattomille lantatunkioille pellonsyrjässä, jossa isot varikset vaakkuen pitivät pitojaan. Mutta se ei ymmärtänyt niiden kaikkia viisaan varovia sanoja, sen se vain ymmärsi niiden puheen porinasta, että variksella on isot aivot, että se on linnuista viisaimpia. Tämä kutkutti poikasen itserakkautta, sillä se luuli ihmisiltä oppineensa vielä enemmän viisautta.

Varis istui usein isäntänsä olkapäällä ruokapöydän ääressäkin. Se katseli kiiluvilla silmillään hopeaveitsiä ja lusikoita. Kaikki, mikä vain kimmelteli sen silmissä, herätti sen huomiota, kellonviisarit, kultakehyksinen seinäkuvastin, seinällä riippuva taskukello ja yöpöydällä olevat sormukset kimmeltävine kivineen.

Eräänä päivänä se lepsautti kaivon miekalta porstuanräystäälle. Kraak, kraakl raakkui se, ja kaikki kokoontuivat pihalle katsomaan sen ensi lentoa. Variksenpoikanen ylpistyi ylhäisestä lentoretkestään:

— Kraak, kraak, kurja kräkkäle, vaakkuivat varikset metsänrannasta.

— Te olette rumia räyhääjiä, lantalintuja, mutta minä olen siivistynyt ja sivistynyt.

— Senkin sekuli, tule tänne, niin saat nokkaasi!

— Kuulen minä täältäkin, krääk, krääk, kerjäläiset! vastasi variksenpoikanen ja lensi katolta isäntänsä kädelle.

Variksenpoikanen kasvoi isoksi raakuvaksi rötkäleeksi, se rääkyi röyhkeänä tunkeutuen kaikkialle. Sitä pidettiin eriskummallisena ilmiönä, koska se muka oli kesy. Ja variksenpoikanen luulotteli, että isäntäväki ihasteli sen oppivaisuutta ja varisviisautta, ja ihmiset pitivät sitä viisaana siksi, että se oli viekas ja varovainen.

Eräänä päivänä paljasti se oikean luonteensa. Renkipojat juottivat sille väkiolutta. Se alkoi rääkyä ja räyhätä. Se hyppeli karjatyttöjen jälessä nyppien heitä jaloista. Sitten se pää kallella rentusteli pitkin kujia, kiusoitteli lehmiä, ajeli lampaita ja lauloi rivoja renkirenkutuksia. Se lentää laahusti pellonpuolelle härnäämään peltovariksia, mutta nämä ajoivat sen kiireen kaupalla taas pihalle. Sitten se istahti katse kiiluvana pihapuuhun. Sieltä se näki jotain kimmaltelevan ruokahuoneen pöydällä. Se lensi avoimesta ikkunasta huoneeseen, kimmeltelevä sormus nokassa lensi se puistikkoon ja piiloitti sen. Kyllikseen kähmäiltyään se väsyi viimein ja istui sitten pitkin iltaa räystäällä ja rääkähteli.

Seuraavina päivinä katosi yhtä ja toista. Tyttöjen luhdista katosi rintaneuloja, poikien aitoista kellonvitjoja ja herrashuoneista katosi helyjä ja helmiä, rahoja ja renkaita. Variksenpoikanen sai aikaan talossa yleistä sekaannusta. Ihmiset epäilivät ja syyttivät toisiaan, mutta alju kulki muina miehinä kuin mikäkin pehtori pellonsyrjää harmaissa housuissaan ja kehuskeli peltovariksille oveluudestaan, opistaan ja urotöistään. Se valehteli niille osaavansa jo lukea ja kirjoittaakin kuten kesävieraan nuori poika, niin oppivaiseksi ja osaavaksi oli se jo käynyt. Varisten vanhin varoitteli sitä, nuoret nauroivat sille, lähestyivät sitä ja karkoittivat sen krääkättäen omalle alueelle. Varikset vieroksuivat sen varisluonteelle vieraita, ihmistapoja ja pitivät sitä jonkunlaisena suvustaan langenneena sekaoliona.

Variksenpoikaa harmitti se, etteivät varikset ottaneet oikein uskoakseen sen oppineisuutta. Eräänä päivänä päästyään taas pieneen olutpätkään se huomasi puiston sireenimajan pöydällä kultasankaiset nenäkakkulat. Se oli huomannut, että kesävieras asetti ne aina nenälleen lukiessaan sanomalehtiä. Nyt keikahteli se tasajalkaa pöydälle, sieppasi sanoman ja nenäkakkulat ja kantoi ne koukassaan kätköpaikkaansa. Mutta kesävieraan poika sattui sen näkemään. Pian oli koko talo jalkeilla, emännästä piikoihin saakka. Puiston kansiniekkalaatikosta löydettiin kaikki kadonneet esineet, päivänvaloon tuli nyt muitakin variksen pikkusyntejä. Ja isäntä päätti sen karkoittaa koko talosta. Sen siivet leikattiin lyhemmiksi, vankina vietiin se laatikossa kuusikkoon pellon taakse.

Nyt alkoi varikselle uusi elämänjakso. Sen herkulliset hetket olivat nyt vain maireita muistoja, jolloin sen punaiseen kitaan oli valahtanut jotain matelevan makeaa… Nyt alkoivat köyhän peltovariksen vaivaloiset päivät. Päästyään laatikosta se sai itse hakea ruokansa, mistä sai ojanreunoilta matoja kaivaessaan. Se rääkyi surullisesti taloon päin, mutta kukaan ei tullut sitä enään taloon tuomaan. Se vieroksui muita variksia, jotka pitivät sitä jonkunlaisena heimon mätämunana, surun sikiönä. Mutta se piti itseään vielä jonkunlaisena valiovariksena, ihmisten ilmoilla opinkäyneenä, kouluutettuna variksena, joka osasi silmälasiakin käyttää… Mutta vanhat varikset nauroivat sille ja sanoivat, että se oli ollut vain ihmisten ilkkuna, narrina, jolle naurettiin, mutta ei kukaan rakastanut. Tämä kävi kovin aljun variksen sisulle, se katseli aidanseipäältä kaihoisana kimmeltäviä ikkunoita, jotka vilahtivat niin viekoittelevasti sen silmiin. Siellä oli paistinpatojen, oluen ja muikeiden matojen luvattu maa, täällä oli likaisten lantakokkareiden eloton erämaa.

Laiskan luonteensa ja hienon kasvatuksensa mukaan alkoi alju varastella omilta heimolaisiltaan, se sieppasi palat toisten tietämättä ja piiloitteli niitä milloin minnekin. Tosin variksetkin varastelivat — ihmisiltä, kävivät yhteisillä ryöstöretkillä jyvä- ja heinäaumoilla. Mutta variksenpojan menettely oli epävariksellista, sillä ei toinen varis toiselta silmää noki. Niin mutisi itsekseen varisten vanhin, joka oli varisten viisain ja variskäräjien ylituomari. Varikset päättivät pitää aljua silmällä, seurata sen vastaista käytöstä ja tarpeen tullen antaa sille varoittavan näpsäyksenkin.

Pian alju antoikin siihen aihetta. Kartanosta kuului iloinen ruokakärpästen surina. Oli kuumin mätäkuun aika. Kartanossa oli paljon vieraita. Herkkujen ja paistien painama pöytä odotti. Myötätuulen mukana tunkeutui hemaiseva haju sieramiin. Variksen siivet olivat kasvaneet ja sen mukana röyhkeä rohkeus ja itsepäinen itsetunto. Pihalla ei ollut koiraakaan ja kissakin pysyi piilossa. Variksen mielessä kuvastui suloisen makeina muistoina sen aljun armaat ajat kartanossa. Unohtaen entiset kolttosensa, kohosi se siivilleen. Hiljaa, huomaamatta liiteli se pellon yli pihalle ja rapsahti ikkunasta ruokahuoneeseen. Se iski heti isoon kananpaistiin, jota se alkoi repiä. Se viskeli luita sinne tänne, hyppi pitkin pitopöytää, sotki soppakeiton, ryyppäsi maitoa ja hotasi lopuksi suuhunsa hyötymansikoita. Vaistomaisesti muisti varis ehkä vielä vanhan ruokajärjestyksenkin. Kuin hullu hotasi varis suuhunsa parhaimpia paloja, jätti rumia jälkiä kaikkialle. Mikä hävityksen kauhistus! Mutta samassa tuli palvelustyttö huoneeseen. Kirkaisten läimäytti hän kätensä yhteen. Pian syöksyivät vieraatkin huoneeseen, perhoshaaveilla, räsyillä ja kärpäsläpillä sitä hosuttiin. Varis pakeni kellokaapille, kepeillä ja hiilihangoilla se sieltäkin karkotettiin. Vihdoin se rumasti rääkyen räpsäytti ikkunasta pihalle, siellä se sai kivisateen niskaansa, luudat ja lapiot lensivät sen peräpäähän. Rivosti riehahtaen, valittaen ja vaakkuen se lensi hiukan laahustellen pellon yli ja istahti väsyneenä mäkikuuseen. Koko päivän ja illan se istui siellä onnettomana oksallaan. Mykkänä ja myrrymielisenä se katseli sieltä kartanoa. Varikset katselivat sitä säälinsekaisella ivalla. Ne supattelivat jotain keskenään. Varisten vanhin oli hyvin tärkeän ja tomeran näköinen… Variksenpoikanen kuuli jotain, mikä saattoi sen varissydämen vavahtamaan. Se pälyili pelokkaana ympärilleen. Siirtyi oksalta oksalle. Vihdoin se hämärän hiipiessä väsyneenä vaipui unen utuisiin maailmoihin. Se uneksi istuvansa syntymäpuussaan ja emo pudotti sen suuhun ison kultamadon…

Varisten vanhin kutsui varikset ylimääräisiin käräjiin. Niihin oli syytettynä haastettu variksenpoikanen. Varikset istuivat männikkökivillä peltosaaressa. Ylempänä pengermällä vanhin, piirissä alempana muut ja alempana piirin keskellä variksenpoikanen.

— Käkä, kräkrää! alkoi vanhin. Kä, kä, kärä, käräjät alkavat! Varisvaari naksautti nokkansa kiveen. Käkkäröiden ja krääkättäen syyti hän nyt koko syytöskirjan sisällön.

— Mikä sinä oikeastaan luulet olevasi? kivahti vanhin.

— Kul, kulttuurrrivarrris, kräkää, krää, rääkyi poikanen.

— Mikä kulkurivaris! Varrr, varas sinä olet! vaakkuivat kaikki varikset.

Variksenpoika sai kuulla syntinsä ja kunniansa alkaen aina viattomasta saippuakappaleen kehveltämisestä viimeiseen suureen skandaaliin saakka.

— Sinä olet häpäissyt itsesi ja koko varissuvun! vaakkuivat varikset yhteen kuoroon.

— Mutta! intti nyt variksenpoikanen, varr… varastattehan tekin, niin varr… variksia kuin olettekin.

— Mekö varr — varikset… varr… varkaita? vihastuivat nyt varikset.

— Sinä viheliäinen! sanoi varisten vanhin. Sinä et tiedä, mikä on ero varastamisella ja perintöoikeudella. Jo ammoisista ajoista asti on meillä ollut pellonpientarilla ja lantapattereilla oma pyhitetty paikkamme. Me emme ole pyrkineet miksikään kesyiksi kanoiksi, luovuttamalla munamme, sukumme jatkumisen oikeuden noille ihmisille, joita me siedämme, mutta joiden omistusoikeutta me varovaisessa viisaudessamme koetamme kunnioittaa. Ihminen on sittenkin meidän vihollisemme, mutta me olemme jo aikoja sitten tehneet hänen kanssaan jonkinlaisen rauhan. Me tapamme matoja ja käärmeitä, jotka ovat ihmisen vihollisia… Ainoa aseemme on se, että meidän lihamme ei kelpaa syötäväksi.

— Mutta madot syövät ihmisenkin! vaakkuivat varikset vahingoniloisesti.

— Niinkuin lopulta meidätkin, huomautti siihen vanhin viisaustieteellisen tyynenä.

— Siksi ihmiset ja varikset ovat tehneet sovinnon, puhui vanhin.

— Mutta nyt tämä kiusan krekkale, jatkoi vanhin, heimomme häpäsijä on rikkonut sen sovinnon.

Varisten vanhin kääntyi nyt arvokkaana poikasen puoleen, joka väristen, vatkuttaen ja vaakottaen valitteli viattomuuttaan.

— Tuhmalla teollasi olet sinä taas nostanut sodan meidän ja ihmisten välille. Me olemme saaneet olla rauhassa, mutta kuka takaa, ehkä jonakin päivänä taas tuliluikut alkavat ahdistella meitä syytäen siipiimme mustia murhanrakeita! Ehkä me taas saamme piileskellä pimeässä metsässä, ennenkuin uskallamme näille lihaville rikkarintamaille. Voi sinun suurta surkeuttasi! Sinä olet jo ihmisiltä saanut ansaitun rangaistuksesi, olet saanut keppiä ja kiviä kinttuihisi, mutta meidän velvollisuutemme on sinua vielä oikeudellisesti oikaista.

— Hyvä, hyvä! innostuivat varikset.

— Hyvät lantalautamiehet, mitä me teemme tälle varr… varasvarikselle, langetammeko kuolemantuomion?

Kuolemantuomion! kauhistui variksenpoikanen, painoi pelokkaana päänsä ummistaen silmänsä.

— Kujanjuoksuun, kujanjuoksuun! vaakkuivat nyt kaikki lautamiehet.

— Siis kujanjuoksuun! vaakkui vanhin. Seisoo kuin variksen päätös!
Vahvistukseksi löi varis nokalla kiveen. Tuomio oli langennut.

Varikset asettuivat nyt kahteen riviin ja variksenpoikanen sai kulkea siten muodostunutta kujaa pitkin. Vuoronperään noukkasi jokainen varis variksenpoikaa kylkeen tai peräpäähän. Se vaappui vaakkuen sinne tänne. Se vaikeroi tuntiessaan pistoja ruumiissaan, nöyränä vannoi se varisvalansa, ettei se enään koskaan lentäisi huoneisiin ihmisten kiusaksi ja varisten vahingoksi.

Kun variksenpoikanen oli kärsinyt rangaistuksensa, kulkenut kauhean kujanjuoksunsa, lepsahti se väsyneenä, vaivaisena ja hämihäpeissään yölepopuulleen miettimään tämän kieron ja kavalan maailman järjestystä, joka kieltää julkisen varkauden, mutta sallii sen salassa, jos asianomainen osaa kiertää kieltoa viisailla verukkeilla.

Variksenpoikanen tottui pian varisten vakaumuksiin. Nälkä opetti sen nyt viisaaksi ja varovaiseksi. Ihmistä se kammoi eikä se enään suotta syyttä lentänyt ihmisten ilmoille. Siitä tuli vanhoillinen, vakava varis. Se alkoi tehdä joutavia johtopäätöksiä: Varis ei elänyt matoja varten, mutta madot olivat varista varten. Mikä oli olemassa ennen, munako vai varis? sitäkin se mietti. Mutta kun se alkoi itse munia, hylkäsi se nyt kaikki taivaantakaiset tavoittelut, unena vain häämöittivät sille nuoruuden syntiset syrjähypyt… Siitä tuli nyt tavallinen, harmaa sarkatakkinen peltovaris, joka lantatunkioilla tutki vain maanviljelyksen kehitystä taaksepäin. Se vanheni, lopulta siitäkin tuli lautamies, jonkinlainen lantaneuvos, joka käräjäpäätösten alle piirteli variksen varpaitaan.

Puhelinpylväs ja pihlaja.

Pihlaja seisoi valtatien varrella mökin vieressä. Se oli seisonut siinä jo ammoisista ajoista. Pienenä vesana se oli tuotu jostain kaukaa kauniista metsästä. Pihlaja ei enään muistanut niitä aikoja, sen se vain muisti, että sen vieressä oli versonut kasvinkumppanina pieni männynnäre, jolla oli ollut pistävät neulaset ja hiukan pisteliäs puhetapa.

Mitenkähän se nyt jaksaa, taitaa olla jo pitkä ja pilarimainen? mietti pihlaja siinä suvensa suurena sunnuntaina. Se levitti jo lihavia oksiaan yli mökin, iloitsi auringon armosta, kukkiensa valkoisesta valkeudesta ja odotti punaisten rypäleittensä riemullista, pehmeätä painoa äidinrinnoillaan. Lapset leikkivät sen juurella ja tilhit toivat Lapin tuntureilta tervehtien tuoksunsa. Pihlaja oli pyhä maailmanpuu. Siksi se saattoi puhua lasten ja lintujenkin kieltä. Ja se tunsi koko maailman luonnon sydämen sykytyksen.

Eräänä aamuna pihlaja näki ja kuuli kummia. Valtatieltä kuului jyskettä ja ryskettä. Ojaan kaadettiin hirsikuormia. Oudot miehet pystyttivät hirsiä tienvarsille. Latvaan puhkesi kummallisia kiiltäviä, kovia, pallomaisia, valkoisia kukkia. Ne oudot miehet kiipeilivät teräspiikkikengillään pitkin näitä tuntemattomia tulokkaita niinkuin apinat pitkin kokospuita, joista etelän linnut olivat pihlajalle puhuneet. Miehet kiinnittivät kiiltäviä teräslankaseittejä pylväistä pylväihin ja puhuivat ihmeellisiä asioita, kuinka nyt voi puhua vaikka maailman merien taakse.

Pihlaja seisoi ja ihmetteli tätä kaikkea. Niin menivät miehet, mutta valtatien varrelle ihan pihlajaa vastapäätä oli ilmestynyt sellainen puun ja pedon tapainen sekasikiö.

Mutta pylväs, joka oli puhelias, alkoi: — Tässä sitä nyt ollaan, hyvää päivää, naapuri.

— Mistä kaukaa…? kyseli pihlaja tunnustellen.

— Tuolta kaukaa jostakin metsän takaa.

— Vai sieltä, sieltäpäinhän minäkin.

— Sieltäkö…? Olin tuntevinani äänestä, vaikka se onkin muuttunut.

— Niin maailman meno muuttuu…

— Ja me sen mukana, puheli pylväs, kun sitä näin irtaantuu omasta maaperästään, mutta suuret tarkoitukset… ymmärrättehän, sanoi taas pylväs hiukan kehuskellen.

— Minäkin olen joutunut pois maaperästäni, mutta elämän hyvyys on korvannut katkeruuteni. Minä viihdyn täällä hyvin, vaalivat kädet eivät taita oksaakaan. Työnnän terttuni tuhansina toisintoina iloksi itselleni, tilheille, tuikuille ja allani leikkiville lapsille.

— Mitä hyvyydestä höpisette? — penäsi pylväs. Viiltävällä teräaseella runkoni viilsivät, mutta minä kestin sen, korkeat tarkoitusperät… ymmärrättehän… ihmiskunnan palveluksessa.

— Nyt olen tuntevinani teidät, virkkoi pihlaja, olemme vierekkäin versoneet tuolla kaukana kauniissa metsässä.

— Niin, niin, nyt muistan minäkin, olemme kasvinkumppaneja.

— Minut istutti mökintyttö tähän samaan paikkaan, puhui pihlaja. Olen kasvanut kiinni uuteen maaperääni enkä muuta maata kaipaakaan. Nyt tyttö on jo mummo ja minullakin on viljalti vesoja juurellani. Olen täyttänyt elämäntyöni.

— Eihän tuo nyt vielä mitään ole, ivaili pylväs. Sehän on kovin tavallista ja jokapäiväistä, siinä ei ole mitään uutta, luonnonvastaista, josta tie käy ylenluonnolliseen.

Pihlaja katkaisi: Ylenluonnolliseen? Eikö teillä ole lapsia?

— Mitä lapsilla! nauroi pylväs.

Pihlaja sanoi: Minun tietääkseni, luonnon tietä vain päästään yliluonnolliseen.

Mutta pylväs pisteli: Luuletteko te, että tuo teidän mummonne esimerkiksi nuoruudessaan olisi voinut aavistaa, että toinen olento voi minun kauttani puhua toiselle olennolle vaikka maailman päähän saakka.

— Teidän kauttanne? En ymmärrä, onko se jotain uutta korkeampaa keksintöä, kysyi pihlaja.

— Keksintöä, juuri niin. Puhe kulkee pitkin näitä palloja ja lankoja, joita minä johdatan, ylvästeli pylväs.

— Mutta kuinka te voitte johdattaa, koska seisotte paikallanne, siinä täytyy olla liikkeelle panevaa alkuvoimaa. Kevät esimerkiksi tulee ja laukaisee koko luonnon, saa lehdet liikkumaan, kukat kasvamaan. Ovatko nuo valkeat pallot teidän kukkianne ja langat oksianne? kysyi pihlaja hiukan äidillisesti.

— Tavallaan kukkia ja oksia… Ne ovat ajatusten hedelmiä, viisasteli pylväs.

— Nyt en minä maalaisella ymmärrykselläni käsitä mitään. Mutta teidän kukkasillanne ei ole tuoksua, huomautti pihlaja.

— Kyllä niillä on tuoksua, vaikka se ei ole tunteen tuoksua, vaan kylmän järjen tuoksua. Kaiken täytyy väistyä tieteen tieltä, joka on alkujen alku ja loppujen loppu. Niin minäkin sain tehdä. Mutta minä olen jonkinlainen metamorfoosi, sanoi pylväs salaperäisenä.

— Meta… Mitä, nyt järkeni seisoo. Onko tämä jotain korkeampaa oppia, jota teräskenkäapinat opettavat.

— Älkää sanoko apinoiksi kehityksen kuninkaita. Kerran tulee teidänkin vuoronne. Luontoon ei palata enään milloinkaan. Luontoa hallitaan ja vallitaan mielinmäärin! sanoi pylväs pöyhkeästi.

— Mutta puhuakseni aivan kuin oman itseni kanssa. Minä voin puhua lintujen, kukkien, koko luonnon kanssa, ilman ja tuulen, joka maailman meriä myllertää, mutta teitä minä en oikein ymmärrä, kuten en ymmärrä ylpeitä ihmisiäkään. Minä puhun näille yksinkertaisille mökinihmisille ja he ymmärtävät minua, vaikkeivät voikaan vastata minun kielelläni, puhui nyt pihlaja hartaasti.

— Samankaltaiset ymmärtävät aina toisiaan, sitä vastoin erilaatuiset kuten minä ja ihmiset voimme puhua keskenämme yliluonnollisella tavalla, viisasteli taas pylväs.

— Miten niin? kysyi pihlaja.

— Se on tieteen salaisuus, puhisi pylväs.

— Mutta minä väitän, että kerran nuo teidän ihmisenne päästyään perille luonnon suuresta tarkoituksesta voivat ilman johtoja ja pylväitäkin puhella keskenään kaukaisuuksien kadottua, arvaili aavisteleva pihlaja.

— Miten niin? toisti pylväs.

— Minä aavistan sen, en voi sitä selittää, sillä se on luonnon sisäisin salaisuus, sanoi pihlaja.

— Puhella… ilman minua…? Minä, minä olen siltana luonnon ja yliluonnollisuuden välillä, väitti pylväs.

— Tai luonnottoman? puuttui pihlaja.

— Te häpäisette minua, te saatte sen vielä muistaa, mutisi pylväs ja sulkeutui ylimieliseen, kuivaan kuoreensa.

Pihlaja ei viitsinyt jatkaa väkinäistä keskustelua. Se suhahti unisesti, sillä mökissä alkoivat jo laskeutua levolle. Pihlaja oli tottunut niin holhoojiinsa, että se oli mukautunut heidän elämäntapoihinsa.

Mutta pylväs, joka oli kadottanut kaiken tuoksunsa, elämän ja sen jatkamisen halun, nukkui ja valvoi milloin tahansa. Se humisi suutuksissaan koko yön ja sen langat viheltelivät vihaisesti.

Kului aikaa. Pihlaja kasvoi ja kukki, työnsi juuriaan yhä syvemmälle ja levitti latvaansa kohden korkeutta ylistellen hiljaisella hartaudella suuren luonnon ikuisuutta. Mutta puhelinpylväs ei kasvanut, se pysyi samana kooltaan, mutta sen harmaaksi maalattu runko loisti, sen porsliinikukkaset kiilsivät ja se oli ylpeä suuresta tehtävästään. Halveksien katseli se korkeudestaan pienempää pihlajaa, joka pudotti kukkasensa ja jonka marjoja söivät kaiken maailman matkalinnut. Mutta pihlaja oli pyhä puu, vaikka ei sen juurella enään uhritulia suitsutettukaan luonnon leppoisille haltioille. Se oli isien ja esi-isien ikuinen jälkeläinen. Se oli vakaa ja vaitelias elämänviisaudessaan eikä halunnut haastaa hedelmätöntä riitaa rikkiviisaan ja turhamielisen tulokkaan kanssa. Ja solakoina, sorjina nousivat sen juurelta valossa vihannoivat vesat ja lähenivät lapsellisen tungettelevasti puhelinpylvästä, jonka tervattu ja tuohella verhottu alarunko alkoi karistaa kuortaan. Mutta puhelinpylväs katseli korkeudestaan kärkkyviä kääpiöitä ja sen porsliiniposkiset valkeat kukat kiilsivät kylmästä ikäänkuin jähmettyneinä, ilkeinä irvistyksinä.

Tuli kevät. Puiden ja pensaiden juurilla oli ikuinen taistelu maan alla. Ne työnsivät toisiaan tieltä, ne ryömivät toistensa yli kamppaillen parhaasta paikasta, josta oli alkava ainainen ylösnousemus. Ne kiistelivät ruskeammasta ruokamullasta, lähteiden läheisyydestä ja auringon avarammasta alasta. Ja alinna kuohui kirsi, se myllersi ja penkoi ja peuhasi raivaten ummehtuneista uumenista itselleen tietä ali juurien ja kivien, ikäänkuin se olisi tahtonut taakkana nostaa ilmaan matalan maanpinnan. Ja eräänä päivänä se laukaisi paukkeella patonsa ja raotti riehuvan ryöppynsä viiltäen maankamaraan kammottavan halkeaman aivan puhelinpylvään perustuksia myöten, sillä pylväällä ei ollut jyhkeitä juuria estämässä sen elämänhaluista nousua.

Puhelinpylväs tunsi, ikäänkuin päätä olisi huimaissut hohtavassa auringontahdon tanssissa, sen juurella tapahtui jotain, jota se ei ymmärtänyt, sillä se ei koskaan alentunut tutkimaan luonnollisia maanpinnallisia pyrkimyksiä. Se oli ylhäisessä yksinäisyydessään oppinut antamaan liika-arvon omalle olemukselleen, sillä se oli mielestään maailman järjen keskipiste, viisauden valtimo, josta langat suonina levittivät tuhansia tietojaan ympäri maailman. Se oli tottunut ylpeydessään puhumaan yksikseen, koskei sillä tässä matalassa ympäristössä ollut parempaa puhekumppania.

Se tunsi allaan taas tärisyttävän sysäyksen, se horjahti, kellistyi ja romahti pitkin pituuttaan maantielle. Sen lasikukkaset särkyivät tuhansiksi sirpaleiksi, joita töllinlapset iloissaan heittelivät huvikseen ja langat vinkuivat viimeistä virttään. Mutta pihlaja, joka oli nähnyt yhtä ja toista maailman maantien varrella seistessään, ravisteli raskaasti päätään ja katseli kummissaan kaatunutta pylvästä.

Eräänä päivänä tulivat taas oudot miehet ja nostivat pylvään pystyyn, mutta se ei kohonnut enään keppisuorana kuten ennen, sillä oli nyt taipumus kellistyä kaikkien tuulensuuntien mukaan, vaikka sitä kivilläkin pönkitettiin. Sen langat menivät usein ristiin, puhelut katkesivat ja se sai kuulla kunniansa kuunnellessaan ihmisten korkeata kieltä, jota se oli ruvennut matkimaan. Silloin toivat miehet paksun teräsrautaköyden ja kiinnittävät sen pylvään ympäri. Pihlaja katseli tätä kaikkea jonkinlaisella pelonsekaisella aavistuksella, sillä aavistuksien tietä se oli kosketuksissa luonnon suuren sielun salaisuuksien kanssa.

Miehet pingottivat köyttä ja etsivät sille maasta tukikohtaa. Huomasivat pihlajan pihalla. Siihen suuntasivat he askeleensa. Pihlaja värisi kuin vilusta. Miehet iskivät suuria rautanauloja sen kylkeen ja kietoivat rautaköyden kuin puristukseen sen rungon ympärille. Pingottivat, pingoittivat ja niin alkoi puhelinpylväs taas nousta ja seisoi taas mielestään varmalla pohjalla.

Mutta pihlaja kallisti surullisesti päätänsä, se valitteli, vavahteli, kun naulankärjet tunkeutuivat sen pintaan, syöksyivät sen sydänvereen. Sinä päivänä huokasi koko luonto ja taivaskin peittyi kuin häpeästä pilveen. Punaiset pihlajanmarjat ikäänkun vuotivat verikyyneleitään ja töllin lapset itkivät. Pihlaja oli kuin ristiinnaulittu. Sen oksat alkoivat kuihtua, käpertyä, pitkin kaunista runkoa valui kuin verivisvaa. Oli tapahtunut luonnonrikos yhden ainoan elottoman, ehtyneen, kalman kalsean pylvään takia.

Mutta puhelinpylväs pöyhisteli:

— Katsokaas nyt, nyt tuli teidän vuoronne.

— Minun kohtaloni näkyy olevan kytketty kahleilla teidän tahtoonne, huokasi pihlaja.

— Minun kohtaloni on tähtiin piirretty, pöyhisteli pylväs, te saatte kunnian tukea minua minun mittaamattomassa tutkimattomuudessani.

— Voi, suurta sokeuttanne, vaikeroi pihlaja, ettekö huomaa, että me molemmat olemme nyt kytketty kuolemaan.

— Ylpeys käy lankeemuksen edellä, vaikeroi vaivoin pihlaja, joka oli tottunut alistumaan kaikkeuden kohtaloihin.

— Niin, ylpeys käy lankeemuksen edellä, ylvästeli pylväs, sillä se ei huomannut omaa onttoa ylpeyttään, jonka tieltä muiden muka oli väistyttävä. Sen uudet porsliinikukkaset loistivat lumivalkeina syyskuun kuutamon valossa. Se oli puhjennut kuin uuteen uhmaan, pylväspyhimyksen taivaita tavoittelevaan itsetietoisuuteen.

Mutta pyhä pihlaja peitti kasvonsa töllin seinän taakse suruissaan, se kohotti hiljaisessa hartaudessaan käsivartensa, kuihtuvat oksansa, ikäänkuin rukoukseen anoen apua auringolta ja taivaan myrskyltä, joka lopettaisi sen julmat tuskat.

Ja taivas kuuli pihlajan pyynnön. Eräänä syysyönä lingautti se salamoitaan ja vaivutti ukonvaarunsa valkean nuolen pihlajan sydämeen ja kaatoi sen kunnialla töllin tantereelle.

Se oli vapautunut kahleista, jotka olivat kytketyt sen ruumiiseen, mutta samalla hetkellä kaatui puhelinpylväskin ontosti, omaa tyhjyyttään kaikuen kaatui se kahtia poikki.

Oudot miehet tulivat ja heittivät sen metsään mätänemään.

Mutta pihlajasta vuolivat viisaat vaeltajat sauvojaan, töllin mies teki siitä uusia kehtoja ja kanteleita lapsilleen. Lapset kiinnittivät puhelinlankoja kanteleihin. Ja niillä soittivat vielä lasten lapsetkin. Pihlaja ja pylväs olivat kumpikin antaneet uhrinsa, tunteen ja tiedon elämästä ja kuolemasta.

Puhelinpylväästä ei jäänyt jälkeäkään, mutta pihlajan paikalla kasvoi jo varttuvia vesoja, jotka kohottivat kukkiansa suitsuttaen tuoksujaan tuhansille tuntemattomille auringoille.

Ainaisen auringon etsijä.

Oli kerran hyvin vanha kaupunki. Uneliaita ja hämäriä olivat sen vanhat kujat, joiden yli vanhat, lahot omenapuut levittivät hedelmättömiä oksiansa, eikä sen vanhoissa kaivoissa ollut kirkasta vettä. Sen kaupungin ympärillä levisivät suot; kesät, syksyt, talvet levittivät ne sairasta sumua yli sen hämärän ja uneliaan kaupungin.

Ja uneliaita olivat ihmiset, he kulkivat kuin unissakävijät, he kulkivat aina kumarassa tuijotellen rapakkoisia kujakäytäviään, he eivät koskaan muistaneet katsoa ylöspäin taivaan ikuisia tähtiä, he pitivät parempina himmeitä katulyhtyjään, joissa laiskasti lepattivat talituikut. He eivät tietäneet parempaa paikkaa maan päällä, he eivät koskaan olleet nähneet mitään muuta kuin sen matalan kaupungin, se oli heidän mielestänsä suurin ja ihanin kaupunki koko avarassa kirkkaassa maailmassa.

Kerran tuli siihen kaupunkiin eteläisen portin kautta suven mailta vaeltava, iloinen soittoniekka. Hän oli ikävöinyt nähdä sen paikan maan päällä, missä aurinko ei koskaan mennyt mailleen. Ja niin oli hän kulkenut läpi monen valtakunnan. Ja kuta kauemmas hän oli kulkenut kohti pohjantähteä, sitä valkeammiksi kävivät yöt, niin ettei niitä enään oikein eroittanut päivästä. Hänen sydämensä oli niin täynnä aurinkoa ja iloa, ettei hän huomannut, kuinka pian pitkä matka oli kulunut. Ja niin oli hän tullut siihen harmaaseen kaupunkiin, jossa ei iloa ollut.

Hänellä oli ihmeellisen avonaiset ja siniset silmät, mutta vielä ihmeellisempi oli hänellä huuliharppu. Kun hän nosti sen huulilleen, kirkastuivat kaikkien silmät kuin sen oudon soittajan silmät, ja ihmiset alkoivat katsoa taivasta. He tunsivat, miten heidän sydämensä alkoivat nuortua sen nuoren soiton ihmeellisten sävelien vaikutuksesta. He alkoivat hyräillä huoneissansa, he rakensivat majoihinsa isommat akkunat, että päivä paremmin pääsisi paistamaan. He tekivät iloisesti ja keveästi päivätyönsä, ja työn, jälkeen he kulkivat turulle, missä se ilomielinen, ihmeellinen soittaja päästi säveliä sydämestään. Sillä niin ihmeelliseltä tuntui, ikäänkuin hän ei olisikaan soittanut huuliharpullaan, vaan sydämellään. Hän juoksutti huuliaan yli harpun, jossa oli niin monta läppää kuin on tuntia auringon noususta illan laskuun. Hän sai läpät riemusta värähtämään, sävelet ikäänkuin puhuivat, niinkuin ihmiset voivat puhua, kun sydämeltä putoo keveänä surujen taakka. Kuulijat tunsivat, kuinka heidän huulillaan alkoi hypellä iloisia sanoja ja vallattomia sutkauksia. Ilosta itkien silmät nauroivat läpi kyynelten. Sanat naurattivat, nuorensivat ja tekivät sydämen niin oudon onnelliseksi ja päivänpaisteiseksi. Sellaista iloa ei siinä kaupungissa koskaan ennen ollut. Jalat nousivat tahdissa, silmät hakivat onnesta kirkkaina toinen toisiansa, kädet tarttuivat vaistomaisesti käsiin ja kaikki karkelivat sillä ennen niin tyhjällä ja toivottomalla turulla.

Ja onnellisina ja tyyneinä nukkuivat kaikki sinä yönä. Kun he aamulla heräsivät, huomasivat he, miten raikas, vilpoinen sade oli huuhtonut kaikki katukujat puhtaiksi, suot olivat sumusta selenneet, viileä tuuli oli pois puhaltanut kaikki sairaat unet. Vanhat omenapuut nuokkuivat hiljaa ja hempeästi täynnä hedelmiä odottavia kukkia. Ihana suvinen tuoksu levisi yli vanhojen, avaruutta ahmailevien talontaitekattojen ja lymylempeiden aittojen. Ja se iloinen soittoniekka heräsi hymy huulilla huuliharppu kädessä.

Mutta valheelliset tietoviisaat viisastelivat, että soittaja oli hiirentenhoja. He kadehtivat hänen nuorta iloansa, sillä he rakastivat kuolemaa. He naulasivat katujen kulmiin kuulutuksia, että siitä päivästä asti, jolloin nuori soittaja oli tullut kaupunkiin, olivat rotat kadonneet kaivoista ja kellareista. Vanhan tavan mukaan täytyi kellareissa ja kaivoissa olla rottia. Tanssi turulla oli ollut taikatanssia, miesmuistiin ei siinä kaupungissa pitkään aikaan oltu tanssittu.

Tuli syksy, soittaja odotteli, ettei aurinko menisi mailleen. Mutta päivät lyhenivät ja hän unohti surussa huuliharppunsa. Vieroksuttuna hän kulki yksin katuja ja kujia ja huomasi, että omenapuut, jotka hän oli soittanut kukkia kasvamaan, eivät hedelmöineetkään. Ja kylmät tähdet alkoivat kimmellellä kirkkaalla taivaalla kuin suuret tulikukkaset, joiden terät säkenöivät kaikissa taivaan sateenkaaren väreissä. Ja hän ilostui taas sydämessään, sillä hän muisti, kuinka keskellä kesääkin siellä suven maassa pimeinä öinä tähdet aina loistivat. Hän odotti ihmettä.

Eräänä aamuna, kun hän heräsi, oli maa valkoinen, kaupungin yli liihoitteli ikäänkuin valkoisia perhosia.. Ne leijailivat lahonneiden omenapuiden oksille, siellä oli valkea kukka valkean kukan vieressä, kaikki oksat lepäsivät hiljaisen raukeina ja elämänkylläisinä. Ne olivat puhjenneet kukkiin vanhat puut Nuo leijailevat hiutaleet ovat valkeita auringon perhosia, ajatteli soittaja ja hän odotti, että aurinko nyt nousisi keskitaivaalle ja seisoisi siinä iäti paikallaan. Mutta päivät lyhenivät lyhenemistään niin, että se iloinen soittaja sairastui ja kävi kalpeaksi. Hän paleli ja vilu kouristi sydäntä. Hän unohti hilpeän hyräilynsä ja hän alkoi kaivata suven seuduilleen, missä yöt olivat pimeät, mutta lämpöiset, missä talvea ei koskaan ollut. — Hän lämmitteli ruumistaan suurien nuotioiden ääressä, joita oli pystytetty turulle, mutta ne eivät lämmittäneet hänen sydäntänsä. Hän piiloitti povelle rakkaan huuliharppunsa, jonka hän oli veistänyt kotipihansa unelmapuusta.

Hän tunsi itsensä muukalaiseksi siinä vieraassa kaupungissa. Hän itki sitä itsekseen, että hän ollenkaan oli lähtenyt hakemaan aurinkoa, joka ei koskaan laskisi.

Eräänä pakkasyönä hän nousi kuolonsairaana, otti sauvansa ja kulki eteläisen portin kautta. Viima vinkui kaikissa kaupungin kattoviireissä, ikäänkuin ne olisivat vahingonilosta viheltäneet hänelle, pakkanen ajoi häntä, se työnsi häntä selästä, se repi hänen ruumistaan. Kyyryissään ja huurteisena hän kulki eteenpäin. Kun hän oli kulkenut kukkulalle, tuli hän suureen metsään. Isot kinokset näyttivät niin pehmoisilta. Hän laskeutui maahan selälleen. Ja hänestä tuntui, ikäänkuin ilma lämpenisi. Hän ummisti silmänsä, tuhannet tähdet tanssivat taivaalla, hän oli nyt näkevinään suuren suven suuren auringon, joka pysyi samalla paikalla. Hän kaivoi povestaan huuliharppunsa, hän liikutteli huuliaan, harpusta ei tullut yhtäkään säveltä, mutta kuitenkin oli hän soittavinaan ihanimman ilolaulunsa auringolle.

Hänen sormensa kangistuivat, pää vaipui syvemmälle hankeen, silmät sammuivat.

Niin kuoli hymy huulilla se hilpeä huuliharpunsoittaja, joka kerran kevätyönä oli tullut siihen kukkulan alla uinailevaan kaupunkiin. — Kaupunki nukkui, eikä sen ainoastakaan ikkunasta heijastanut valoa peloittavaan yön pimeyteen.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK JOULU-YÖN TARINA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- JOULU-YÖN TARINA
- SISÄLLYS:
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE