The Project Gutenberg eBook of Vainon ajoilta

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Vainon ajoilta

Runoja

Author: Hilja Tamminen

Release date: January 26, 2026 [eBook #77787]

Language: Finnish

Original publication: Tampere: Tampereen työväen sanomalehti O.Y, 1923

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VAINON AJOILTA ***

language: Finnish

VAINON AJOILTA

Runoja

Kirj.

HILJA TAMMINEN

Tampereella, Tampereen Työväen Sanomalehti Oy, 1923.

SISÄLTÖ:

I. KERTOVIA RUNOELMIA

Ballaadi vainon ajoilta.

Mitä kertoi keltavarpu.

Kevään tytti.

Vangin kevät.

Tihutyö.

Pakolaiset.

Valkea orjatar.

Sairashuoneella.

Joulunaattona.

Aunukselainen romanssi.

II. RAUTAKAHLE

Rautakahle.

Karsinan oljilla.

Vankilasta toiseen.

Eessä on valkea muuri.

Ei paista Jumalan päivä.

Tuopa huonolla huvia.

Äidin käytyä.

Koppitoverille.

Sukankutoja.

Pyyhi kyynele.

Ikkunaristikoilta.

Tiu'ut.

Pälvet.

Lapsi.

Kukat.

Aamulla.

Uni.

III. VANKILEIRILLÄ

Herääminen.

Nälkiintynyt.

Kuoleva.

Vapaaksi.

Vangit työssä 1-2.

Piharuohikolla.

Evään tuonti.

Juuriltaan silvotut.

Sisarukset.

Hautojen luona.

Hurmekenttä.

Polttavin silmin.

IV. YSTÄVYYS JA LEMPI

Ystävälle 1-3.

Sä olet 1-2.

Kulkurille.

Ka'onnut kulta.

Öinen erohetki.

Lemmitylleni.

V. TÄHYSTELYÄ

Muuan vierailu.

Eemi.

Äidin varoitus.

Laiskuri.

Helmi.

Onni.

I. KERTOVIA RUNOELMIA

BALLAADI VAINON AJOILTA.

Satain salpojen takana,

sellin harmajan hämyssä

nainen valju vaikerehti,

mustakulma näin kujerti:

»Ylen aikoja on vierryt,

monta kuukautta kulunut,

vuotta kaksikin ka'onnut

näkemästä kullan kannon,

kä'en viime koskennasta,

suukon saannista suloisen.

Olipa tulossa talvi,

aika joulun joutumassa,

kulta silloin kauas kulki

pahansuopia pakeni.

Ve'et vetreät valutin

sinisistä silmistäni

lähetessä lähtöhetken.

Kätes kiersit vyötärölle,

povellesi pääni painoit

vasten rintoas rakasta.

Siinä sain suloisen suukon,

kuulin lempilausehisen.

Heltisi kätesi hellä,

vyöhyt vahva vyötäröltä.

Pian pistihet pihalle.

Hyvästiksi herttaiseksi,

viimeiseksi viestiseksi

heitit hellän katsehisen.

Huoli tunkihe povehen,

mure musta mieleheni,

kun näin kultani katosi

synkän kuusikon sylikin,

taakse taajan honkametsän.

Tuon en jälkehen tavannut.

Tuosta kuukausi kuluvi,

vieri viisi viikkokautta,

jopa veivät vankilahan

panivat pahan sijalle.

Täällä kolkossa kolossa

päivät päättymättömiä,

vaivoin viikot vieriävät,

tuskin kuukau'et kuluvat.

Aina muistan armastani

apeoina aamusina.

Muistan puolison poloisen

iltoina ilottomina.

Kolmasti lumi sulanut,

valkovaippanen valunut,

kolmasti kevät kerinnyt,

versonut on nurmi vehmas

siitä kun sinut tapasin.

Kukat kolmasti kohonnut,

kolmet lehet koivu saanut,

tuomi kukkaset koreat

minun koi'on koskematta.

Kahet on maalla marjat ollut,

punapuolaset aholla

poloisen mun poimimatta.

Kahesti kesäiset linnut

muille maille muuttanehet

vangin kurjan kuulematta

sulosuitten soitteloa

helkytystä heljäkielten.

Vieläkö minun poloisen

tavanneepi talvi uusi,

saavuttaapi syksy kolmas

tässä paikassa pahassa

ou'ossa olosijassa?

Lensi kyyhkynen kylästä

kaunokaula kaupungista

sellin laskihe lasille.

Mursihe valio vaimo

murusia muutamia,

ripotteli rippehiä.

kyllin syö'ä kyyhkyläisen.

Kysyi kyyhkyltä poloinen

usein linnulta uteli:

»missä mairut matkaelit,

kussa kaarsit kaunokaula?

Tuletko meren takoa,

yli selkien sinisten

vellovan vetosen poikki?

Näitkö tummatukkaistani

matkoavan maata pitkin?

Käviikö kylässä kyyhky,

missä armaani asuvi,

omani olostelevi?

Puhu kultainen puluni,

hohtokaulani kuherra!» —

Sanoi siihen juovasiipi:

»kulkenut en kaukomaita,

mennyt en meren ylitse;

ole en omaasi nähnyt,

kaivattuasi kohannut

Kuljin kultani keralla,

oman kanssa kaunokaisen.

Liitelin ihanat ilmat,

siniaavat siivin sousin,

valkopilvien pihoille,

luokse hohtohattaroi'en.»

Näinpä lauloi lieto lintu,

puheli pulu, sorea.

Kulkevi so'an sanomat

tie'ot tarkat taisteluista.

Muurin yltävät ylitse,

käy läpi lukitun uksen.

Haastelevi vaimo valju

kuultua verisen viestin:

»oma oisipa uroni

miesten parhai'en parissa

tuoksinassa taiston tuiman!

Olet mieleinen minulle,

jospa kannat kalpoasi

eestä aatteen armahaisen.»

Vietti vaimo päiviänsä

surren sulkujen sisällä

kaihoin vankikammiossa.

Miespä maita, matkoavi,

Uros urkeni ulomma.

Muisti vaimon valkeaisen,

Naisen nauravan kotona.

Mies se mielevä puheli,

noinpa haasteli halulla:

»vieläkö minua muistat

kaipaelet kultoasi?

Tokko tahtonet takaisin

suvainnetko saapuvaksi

poloisen palajavaksi?

Poves onko pohjukassa

vielä rahtu rakkautta?

Sykkiikö sy'än sinulla

yhä eestä ystäväsi?»

Aika kulki kulkuansa.

Mies nyt toimissa tosissa,

partaurhojen parissa

askarteli aatetyössä.

Yhä muisti marjuttansa

mustakulmoa murehti.

Näin nyt haastoi huolissansa

uros uhkea pakisi:

»Kusta löy'än kultaseni

mistä omani osannen,

täältä poi'es kun palajan

koitunen kotisijoille?

Yhytänkö ystäväni

uroon uu'en kainalossa

vieraan vierellä verevän?

Jospa ystävän yhytän

kaunon toisen kainalossa,

painuvan povea vasten

ojentaman olkapäälle,

toki toisen surmoaisin,

tahi tappanen molemmat!

Eli ehk'en soimaele,

ehk' en kurjoa kiroa.

Ovelta takasin työnnyn

ukselta jo poi'es pyörrän,

vaikka on sy'än sytenä.»

Aika eellehen eteni,

Uro urkeni ulomma.

Saapuvi sotisijoille,

tuli tappotanterille

Kantoi kauno kalpoansa

puolesta hyvän asian,

tempasi teräksen vyöltä

eestä aattehen ylevän.

Tuli tuimat syksyn tuulet

kylmi kukkaset koreat.

Puunti puolaset mäellä,

lehet koivun kellertivät,

pihlajat punassa hohti.

Saapuvi paha, sanoma,

vierivi viluinen viesti

naisen valjun vankilahan,

koppikin kovaosaisen:

»Kuoli kultasi sorea,

kaatui kalvan kalskehessa,

miesten miekanmittelössä.»

Saatua surusanoman

vaikerteli vaimo vaisu:

»Lähtenen manan majoihin

painun tuonelan tuville,

tästä huolihuonehesta

kauheasta kammiosta,

koska kuoli kulta kaunis

sortuihe sorea sulho.»

Silloin muisti hän emosen,

äitikultansa kotona.

Muisti äitinsä murehen

vanhempansa vaivan suuren.

Tuosta helmiksi heruivat,

kyyneliksi kirposivat

iltojen ikävät kaikki,

öitten mustien murehet.

Äiti kirjeen kirjoitteli,

emo saatteli sanoman

taakse rautaristikkojen.

Noinpa virkkoi vanha vaimo:

»Tytär telkien takana,

lapsi vaisu vankilassa

olet mielessä minulla,

muistossa murenematta.

Kyynel virtana valuvi

tähtesi tytär poloinen,

eestäs lempilapsueni.

Aamulla anivarahin

toiset töillensä menevi,

ahkerat ahertamahan,

minä muistan marjuttani.

Päivin kaikin kaipaelen

tytärtäni tuutimaani,

käsivarsin kantamaani.

Ilta kun tulevi tuosta,

levon aika aukeavi,

maata miekkoset menevät

siirtyvät leposijoille.

Minä vanha vaimo kurja

saa en silmähän unosta

ainoalta aatokselta:

saatko vaisu vankilassa

unhoa unettarelta?

Ristin rinnalle käteni,

polo painun polvilleni,

rukous kohoopi kohta

isälle ikihyvälle

puolesta tytär poloisen.

Oipa lempilapsueni,

tytär tuskin tuu'iteltu,

kaikki haikeat halusi

synkimmät sy'änsurusi

heitä helmahan Jumalan!

Siitä auvo aukeaapi,

lohtu lempeä tulevi.

Vaikka konsaan et kohanne

elossa emo poloista,

saanen laivahan salissa

asunnoissa autuaitten

sulkea sinut syliini.

Kukaan siellä ei erota,

pahansuovat poi'es raasta.»

Vaimo vuoteella viruvi,

avosilmin siirteleikse.

Poltto suonissa palava,

rinnassansa tuska tuima.

Emon saatua sanoman,

viestin vienon äitivanhan,

suru itkuksi sulihe,

pisaroiksi rinnan pinne.

Voihki vaimo vuotehella:

»Oipa nyt oma emonen,

äiti kallis kantajani,

lopun tunnen jo tulevan,

piinan pitkän taukoavan.

Nähä en sinua, saane,

heittyä en helmanasi.

Suloiset luin sanasi,

lauhat lempilausehesi,

tunsin tuosta maamon mielen,

äiti, äänesi tajusin.

Kiitos kulta äitiseni,

kiitos hoivasta, hyvästä,

hempeästä hellinnästä!

Ällös maamoni murehi,

vaikkapa varahin painun

mullan mustahan povehen!

Ehk'en toivo taivahia,

tieän tehneeni parahin,

osanneeni oikeahan,

näin kun kannan kahlehia

puolesta pyhän asian.

Hyvästi emoni hellä!

Katkeaa jo kahle julma,

pääsen paulasta pahasta

oman puolison povelle.»

Ääni vaisu vaimenevi

voihkeeksi kivun kipeän.

Yksin vietti yönsä pitkän.

Aamuauringon sätehet

pilkki pienestä lasista,

löysi vaimon vuotehelta.

Kerran henkäs hento rinta,

käsi valkea vavahti.

Kyyhky itki ikkunalla,

hohtokaulanen kuhersi

kuolemata naisen nuoren.

Saivat äidille sanoman

tie'on tarkan tyttärestä:

»Sairas salpojen takana,

siukka muurien sisällä

on nyt lempilapsuesi.»

Läksi lasta katsomahan,

omaa tyrmähän tytärtä.

Kysyy portilla poloinen:

»Nähä saanko sairastani,

lempilastani kohata?»

Vastas vartija vihainen:

»Kuoli kurja tyttäresi.»

Kysyi vielä vaimo vanha:

»Saanen kuollutta kohata,

panna paarille poloisen,

asetella arkkusehen?»

Vartija äkänen äyski:

»Jo on kuollut kuopattuna,

mullan pantu jo povehen.»

Portin paiskasi pahasti,

tylyn työnsi kiinni uksen.

Maahan vaipui vanha äiti,

rinnassa tulinen tuska,

oas pistävä povessa.

Itki maassa marsuttansa,

tuonen tuhoja, nureksi:

»Oisit taatto taivahinen

minun korjannut kotia

vanhuksen vaeltamasta,

kun nyt kutsuit naisen nuoren,

valkeaiseni valitsit.

Oipa lapseni omani!

Pienenä sua pitelin

sylissäni sylkyttelin,

hoi'in hellin helmassani,

vierahan vihattavaksi,

pahain syyttäsi sysiä.

Poi'es kuolit kukkaseni,

punapuolani putosit

kä'en hellän hoitelutta.

Oisin ottanut omani,

asetellut arkkusehen,

pessyt pehmein kätösin.

Oisin puhtaihin pukenut,

vaalitellut valkeahan.

Kultasuortuvat sukinut.

Kukat pannut kulmillesi,

punaruusut rinnan päälle.

Tie'ä en tytär poloni,

mihin sun pahat panivat,

hautasivat kerjäläiset.

Ei kukaan kumpuas kukita,

solmi sulle seppelettä.

Mihin nyt kuljen kurja vaimo?

Kusta koito saan kotini,

mistäpä majan matalan?

Poissa on vävy väkevä,

poissa mairut marjaseni.» —

Nousi kurja kulkemahan,

vavisten vaeltamahan,

tietä käymähän kivistä.

MITÄ KERTOI KELTAVARPU.

Lensi lintunen lasille,

keltarinta ristikolle,

siinä virtensä viritti,

helähytti heljän laulun.

Noinpa lintunen liversi,

vierähytti virren varpu,

syvältä sy'änkerästä,

kupukullan pohjukasta:

»Oi, te herjat luonnonherrat,

inehmoiset te ihalat,

kuin on kurjaa elonne,

kohtalo kovaosaista.

Veli veljeä vihaavi,

suku toista sorteleikse,

raasteleikse raivopäänä,

kostomielellä kovalla.

Ylinnä ylistetähän,

sorjiksi sotatekoja,

kaunehiksi kalvan töitä,

miekan mittelö jaloksi.

So'an urheita uroja

parahiten palvotahan,

jumaloi'en juhlitahan

Ristilöitä rinnan täy'en,

kukkakiehkurat koreat

saapi sankari sotainen.

Oi, te houkat herjamielet,

ihalat inehmon lapset,

jotka soitatte so'alle,

veritöille veisoatte,

julmuuksille juhlan teette!

Soitan so'asta minäkin,

vierähytän vaisun virren,

varpurukka vaikertelen.

Ollut en so'assa itse,

olinpa sotisijoilla.

Kerron koito kuulemani

näöt nähtyni sanelen:

»Kevätpäivänä pätöisnä,

kevätaamun auteressa,

lensin lintu liukassiipi

etsien pesimäpuuta.

Puu oli poikki pirstoeltu,

Silvottu sälöiksi sorja.

Tuosta käännyihen kylähän,

luokse tuttujen tupaisten,

pirttien pihoille pienten.

Mitä näin minä näkyjä

ihmisien ilkitöitä?

Kaikki tuhkana tupaset,

pirtit poltettu poroksi,

raunioksi raiskaeltu.

Siinä haamut hoiperehti,

valjukasvoiset, vaelsi

kylmillä kotisijoilla,

kotikullan raunioilla.

Kohos kauhuja etehen

kauan aukolla avaran,

kynnyksellä kolkon kuopan:

runneltuja ruumihia,

silvottuja sirpaleita,

äsken suonet sykkäeli,

liikkui jäntevät jäsenet,

nyt on kauheena kasana.

Näinpä laumat lapsosia,

nälännähneitä poloja

matkoille menevän mieron,

kerjuteille herkeävän.

Kuulin itkuja kujilta,

valitusta valtateiltä.

Lapset itkivät isiä,

nei'ot sulhoja surivat,

miehiänsä vaimot valjut.

Laskeun likemmä tuosta,

painun pellon pientarelle.

Eineeksi jyvästä etsin,

muutamata murkinaksi.

Siinä pelto perkkaamatta,

kyntämättä, kylvämättä.

Löytyypä vakoa vainen

tykin kuulan työntämätä!

Lensin tuosta lehvistöhön,

sy'än synkkänä surusta,

murehesta mieli musta.

Mietin nähtyjä näkyjä.»

Noinpa lintunen liversi,

keltavarpunen valitti,

rautaisella ristikolla,

kopin kolkon ikkunassa,

paisteessa kesäisen päivän.

KEVÄÄN TYTTI.

Jälkehen verisen vainon,

taiston talvisen perästä

kerkeä kevähän tytti

kultakutrinen, korea,

simahuuli, silkkihuntu

keijuna ketoa kiisi,

notkeana nummen viertä.

Tuosta harjulle halasi,

kiipes vuoren kiirehelle.

Siitä silmäsi sivumma

katsehella kaunoisella.

Mihin katseensa kajosi

siitäpä lumi sulavi,

mihin silmän siirteleikse

heti routa raukenevi,

kirpoavi kirsi kylmä.

Kerkeä kevähän tytti

hajahapsi, hienohelma,

tuosta astuvi alemma,

laskehtihe laaksomaille;

kulki koivikon korean,

notkui nurmen nukkavierun.

Kuhun koski kengän korko,

siihen kukkanen kohosi.

Mihin polki pieni jalka

siihen nousi nurmen nukka.

Missä huntunsa hajotti,

silkkiliinan liehahutti

siinä puhkes lehti puuhun.

Kerkeä kevähän tytti,

kevään impynen ihana

laulun heljän helkähytti

huulilla hunajasilla.

Sanat helminä helisi,

kultakelloina kulisi.

Herkesi heleä ääni,

vaimeni sorea soitto.

Tyhjään eipä ehdykkänä,

ilo ilmoihin hupene.

Syntyi siitä sirkkusia,

korentoisia kohosi.

Silkkisiipiperhosia

helovärein hohtavia

siitä ilmoille yleni.

Kerkeä kevähän tytti,

kultakutrinen, korea

liehui perhojen perässä,

leikki sirkkain siskosena.

Nauru hopeena helisi

huulilta hymyäviltä,

siitä sai puronen soinnut,

vesi heljä helkkehensä.

Yhtä eipä tytti tainnut,

kevään keijunen osannut:

vehreällä verhoella,

kirjokukkasin kutoa

jälkiä so'an orihin,

kalman kauhean kavion.

VANGIN KEVÄT.

Paistoi kerran päiväkulta,

heloitti heleä pouta

läpi ruutujen rumien,

särörautojen raoitse.

Tanssi säihkyvät sätehet,

leikki lapset päiväkullan

sellin seinällä hämärän.

Aloin siitä arvaella

talven vallan taittuneeksi,

tietää tuostapa osasin

kevään kohta kerkeävän.

Itse nousin ikkunahan

kiipesin lasin lähelle.

Taakse tankojen tähysin:

joko armas aurinkoinen

on lumen sulaksi saanut?

Joko nousee nurmen nukka,

kohoo kukkanen korea.

Onko saanut Suomellemme

kiurunen koreakieli,

Hitain taivosen tasolla

siniaukeeta sipuen,

nousten kohti korkeutta,

soitellen sulosäveltä.

Noita huomata halasin

Töitä kerkeän keväimen.

Katsoin ristikon raosta;

lumen näinpä lähteneeksi

pois jo vankilan pihalta.

Siitä ei silmälle iloa.

Rujatunkiot törötti

siinä alla akkunani.

Tuosta katsoin kauvemmaksi,

sivu muurin silmäelin.

Eipä koreaa kohannut

sielläkään ei silmä nähnyt

nurmikkoa nousevaksi,

kukkaista kohoavaksi.

Paistoi kirkas päiväkulta,

heloitti heleä pouta

paljahille paatosille,

kaljun kallion kylelle

Enpä kuullut kiurun ääntä,

leivon laulua iloista.

Liiaksikin lintusia

muurin päälle kun pälysin,

vakavat varikset siinä

haaskalinnut haastelivat

kesän tuumien tulosta.

Aina lensihe lähelle

tuiskahteli tunkiolle,

etsi einehen paloja,

ruuan tähteitä tähysi.

Siitä siiville kohovi,

yläilmoihin yleni,

raakkuen hyvät hyvästit.

TIHUTYÖ.

Honkia pohjan vihuri puistaa,

hurjana vinkuu raivossaan,

aikoen irti kiskoa, suistaa

maahan ne kaikki juuriltaan.

Yö nokimusta, myöhä on. Laitaa

metsikön yksin kiertävi mies.

Minne näin rytöpolkua kaitaa

johtavi nyt sydänyöllä ties?

Yössäkin säihky synkeä ihan

silmistä lieskana leimahtaa.

Sielua syövän, polttavan vihan

loimua lienee kauheaa.

Tummana talojen ryhmä liki

metsikön reunaa häämöttää.

Tuika ei tulet, ihmiset siki

nukkuvat. Raivoo myrskysää.

Hiljensi mies jo käyntinsä vinhan,

seisovi vaiti, kuulostaa

ääniä yöstä. Hymynsä inhan,

riettaan pimeys verhoaa.

»Hyvä on», näinpä virkkavi, »valo

tuika ei ykskään. Työhön siis!

Kohta on punaroistojen talo

tuhkana, taikka mun vieköön hiis!

Miksi he astui tielleni, laati

sääntöjä, joista mä huoli en,

uhkasi hullut, tilille vaati

töistäni, konnaksi pauhaten.

Äsken jo oli painavin telkein

ovi se suljettu. Riemuitsi

valkeat miehet. Lemmonko elkein

auki he salvat kirvoitti.»

Ääneti tietään astuvi. — Kuja

aidattu siinäpä aukenee.

Vierellä sen talo hirsinen, luja.

Nyrkkiä sille hän heristelee.

Hiljaa hiipien saapuvi pihaan,

suojahan kiertää nurkan taa.

Sytyketuohet, kätketyt hihaan

kiirehin esille tempoaa.

Nuolevat seinää tuliset kielet,

yltyvi tanssi vimmaisin.

Hirveä voima, hetkessä nielet

sen mitä vuosissa luotikin.

Herääpi ihmiset, rientävät luokse,

ilmoille liekit hulmuaa.

Auta ei siinä häärinä, tuokse,

maahan katto jo romahtaa.

Reunassa metsän kaiken sen näkee

mies, joka kuusehen nojautuu,

kuinka he turhaa auttaa käkee.

Hirtehisnauruun vääntyvi suu.

PAKOLAISET.

On kaita piilopolku korven syliin,

vain harvoin ihmisjalka löytää sen.

Ei johda kulkijaa se metsäkyliin,

tuo 'polku loputonten taivalten.

Se kiertää reunamata jylhän rotkon,

sen, missä huuhkain öisin huhuaa,

ylitse käy se soisen rämenotkon,

Syvärit missä mustat tuijottaa.

Kas, siellä kummitukset öisin teiskaa,

manalan aaveet, peikot kotiutuu,

ja virvatulet soiden yllä leiskaa;

siks' seudun väki paikkaa kammoksuu.

Lähellä rotkoa on hiilimiilu

ja vanha sysisauna. Aikoja

on hauta käyttämätön ollut; kiilu

ei saunan räppänästä valkea.

Suvinen yö se varjoin himmentyvin

nyt laskee maille, linnut vaikenee

ja korven yllä lepää rauha syvin.

Mut kenpä siellä ripsaa, rapisee?

Jo aukee saunan ovi, kyyristyen

mies aukosta sen astuu näkyviin.

Hän kummitusko, polttajako sy'en?

Luo katsehen hän korven syvyyksiin.

On hauta tyhjä, pinoa ei missään.

Ei työssä siis. Hän vaiti kuuntelee

ja odottavan näyttää kiihdyksissään

ja säpsähtää, kun oksat kahisee.

Nyt kuului vihellys, ja hiljaa vastas

hän siihen. Naavakuusten takaa saa

esille mies nyt. »Terve tulemastas!»

niin äsken tullutta hän toivottaa.

»Mä varroin iltakauden evääntuojaa,

ei saapunut, lie turha odotus.

Tää korpi nälkäkuolemalta suojaa

ei suone, eessä lienee uupumus.»

Näin virkkaa tulija se mielipahoin

ja toinen tuohon vastaa kiihtyen:

»Valkoisten vangiksi en ehein nahoin

mä jääne, ennen korpeen nääntynen!»

Risukko rapsaa ihmisaskeleista,

jo oisko kintereillä vainoojat!

Ei auta näkyvissä siinä seista,

takana miilun oivat suojamat.

He sinne painautuvat vaiti, pelvoin. —

Nyt nainen saunan eteen ilmestyy

selässä reppu raskas, kantaa kelvoin

ei jaksa. Pois jo häipyi pelon syy.

He esiin käyvät riemuin tervehtien

ja naisen hartioilta irroittaa

jo kontin pois. Hän otsaltansa hien

nyt pyyhkii, jutteluhun puhkeaa:

»Jo eksyin äsken tuolla, löytää hevin

en tietä sammaleista tahtonut.

Kai vartositte povin sykkäilevin?

Kas, esihin nyt eväät hankitut.»

Puheli näin ja kautta vinon uksen

he käyvät sisään saunaan matalaan

ja miehet tuovat risukannalmuksen

nokisen kiukaan luokse tullessaan.

Tää maahan kaivettu on sauna, muinen

majana ollut hiilenpolttajan.

Vain muutama on riuku koivupuinen

pylväiksi lyöty seinäin multahan.

Lavitsa tuettu on hongantyvin

ja siinä sammalvuode pehmeä.

Käy pölkky pöydän sijaisena hyvin,

ja valon hämyisen luo räppänä.

Pianpa lieska kirkas kiukahalla

katossa saattaa karstan kiilumaan

ja havut tuoksuu multalattialla,

ja nainen häärii ruoka-puuhissaan.

Hetkeksi unhottaen vainon ajan

ja pakolaisen kurjan kohtalon

näin rauhassa nyt pienen piilo-majan

he alkaa aterian nautinnon.

Mut syötyään on hetki hyvästjätön,

jää rakkaat, kotiseutu, kaikki jää,

ja eteen aukee taival tietämätön.

— Vain nainen yksin kotiin kiirehtää.

VALKEA ORJATAR.

Keltakutrit palmikolle suori

aamun valjetessa vanki nuori.

Ikkunanpa ruudusta hän kuvaa

katsoo, himmeänä heijastuvaa;

nainen valju siitä väikkyy vastaan,

äiti tuskin enää tuntis lastaan.

Riemua mi silmistänsä muinen

hohti, eipä tunne tuiretuinen.

Usein ne nyt kyynelissä uivat;

harvoin katse sees ja ripset kuivat.

Kaartuisi jos vielä hymyyn huulet

kolkon naurun kajahtavan kuulet.

Nuorena hän, lapsi köyhän perheen,

sortui tielle rikoksen ja erheen,

siksi aika riettaan valhekeiman

painoi valko-otsaan synnin leiman.

Viinimaljaan lapsuusmuistot kuoli,

sammui poven polte, outo huoli.

Vankilan hän kolkon kammioissa

nyt, kun hurja hekuma on poissa,

rypäl'neste unhoa ei vuoda,

katseen eloonsa voi kurjaan luoda.

Tuskaa luottain muistot kaikki herää,

§ syytöksien tulvan tuntoon kerää.

Ajan muistaa, jolloin viihdytellään

surut, huolet äidin helmaan hellään.

Varoitukset yhä vielä kajaa:

»Lapsikulta, muista kotimajaa,

äidin kynnys korkeaks ei sulle

koskaan lapsoseni armas tulle.»

Kuuli sanat nuo hän milloin heitti

kotimökin, aukes elon reitti.

Muistaa ne ja monet harhapolut,

jotka kulki, tuimat virran kohti,

missä aallot kolhi kallioihin,

jättäin viimein rannan liejukoihin.

Tuntee sielussaan hän katkeruuden

Usein koki alkaa elon uuden;

turhaa oli kaikki katumukset,

auttaa ei voi äidin siunaukset.

Sielun, ruumiin turmeli jo saasta,

kyynel voisko puhtaaksi sen laasta!

Syyllisen, — ken turmiohan syöksi

hänet, elonaamun tehden yöksi, —

suojana on laki, yhteiskunta;

uhria vain kohtaa halveksunta.

Siksi ilkkuhun käy kalvaat huulet

naurun kolkon kajahtavan kuule.

SAIRASHUONEELLA.

Yötär hiljaa hiipii, vaippaan mustaan

kietoo pimennoiset holvit linnan.

Unettaret hellää lohdutustaan

tuntea suo monen raskaan rinnan.

Utukuviksi nyt vaihtuu haaveet;

silmäluomet väsymys jo sulkee.

Äänetönnä kuni öiset aaveet

vahdit yksin kierroillansa kulkee.

Eipä kaikki uinu rauhan unta.

Tuolla tuli tuikkaa ruudun takaa

valostaen hohteellansa lunta.

— Sairaat siellä rauhatonna makaa.

Hiljaa vaikeroiden huulin kelmein

poskin kuumehohtoisin he nyyhkii,

otsaan kohotessa hikihelmein.

Kättä hellää ei, mi sitä pyyhkii.

Nainen nuori kuumeisena hourii,

reuhtoo, ylös karkaa, poski hiiluu,

tuskissansa peitettänsä kourii.

Silmissänsä outo tuli kiiluu.

Olkivuoteelle jo vaipuu koito

auttamana sairastoverien.

Heiltä yksin hoiva lie ja hoito,

kunnes matkaa maille vainajien.

Öiset tunnit verkkaisesti mataa;

voihkinat yön ääniin hukkuu, hajoo.

Valkolunta hiljallensa sataa; —

pimeyden helmaan kaikki vajoo.

JOULUNAATTONA.

Lumihiutaleita hiljaa, harvaan

tumman pilviharson läpi putoa.

Joulunaaton kunniaksi, arvaan,

luonto valkovaipan ylleen kutoo.

Ulkona on ilma raitis, lauha.

Matkoillensa lähtee joulupukit.

Vankilassa alkoi joulurauha;

lepää kangaspuut, on hiljaa rukit.

Äänetönnä iltaa hämärtyvää

katsoo nainen ristikkojen takaa.

Katseessansa kaihoa on syvää;

huulten yllä huolen piirre vakaa.

Sinisilmä poijut mieleen hiipii,

jonka täytyi jättää vieraan hoitoon,

siksi tuskantunne rintaa riipii,

ahdistua saa povellensa koitoon.

Sydänkäpy, silmieni valo,

saatko joulupukin vieraaksesi?

Tokko kuusen kynttelien palo

lisää loistetta, sun silmiesi?

Puhtaanako jälkeen joulukylyn

riennät leikkien sä toisten joukkoon,

vaiko vieras suopi sanan tylyn,

sysäyksin työntänee sun loukkoon?

Taiko hymyyn käyvät huulet pienet

vieraan ojentaissa herkkupalaa?

Äitisi jo unhottanut lienet?

— Tuska hällä velloo sydänalaa.

Valot sammuu, yöksi ilta muuttuu.

Poskea vain surun kalventamaa

kyynel kastaa. Joulurauha puuttuu.

Vangin aatos kiertää rataa samaa.

AUNUKSELAINEN ROMANSSI.

Tummakutri Klassa-neidon

nauru heleänä soi,

lemmenliekkiin monen keidon

»prihan» sytyttää se voi.

»Pesedoissa» ylvästellen

kiisti he, ken Klassan sais'

katrillikin; »kilpavellen»

mieleen kaunaa jäädä tais'.

Repoirannan »priha» parhain

häntä »mutsjoks» kyseli.

»Mieroh, hieruh» ylen varhain

Klassan maine levisi.

Keväänsuussa »kujosille»

saapui sorja kulkija.

Silmäs »sentsoin» pielehille,

siellä immyt kaunoisa.

Katsoi silmiin; punastuva

neito »perttiin» kiirehtää.

Ohi kulki, immen kuva

mieleensä nyt väikkyää.

Illoin »sirmakka» se alkaa

soiton, kutsuu nuorison;

tytöt notkeasti jalkaa

nostaa, polkee nurmikon.

Prihat »ripatskua» hyppii,

leikkipuheet pulppuaa,

tytöt »paikan» kulmaa nyppii,

palmikot ne heilahtaa.

Katrillissa liehuu Klassa

Suomen pojan parina,

kimaltelee tumma »kassa»

iltaruskon loistossa.

Öinen hämy tanssipaikan

himmeään jo verhoaa,

sirmakan ja balalaikan

äänen viimein vaijentaa.

Repoirannan kukka nähtiin

»kaimaamana» kulkijan,

hän se katsoi silmän tähtiin,

kuuli naurun raikkahan.

Toisten mieliin syttyi viha,

sehän oli tiettävä,

tuosta, kun on »Ruotsih priha»

Klassan »mielespiettävä».

Kerkes kesä, sormessansa

»koltsanen» se kiilteli,

»tieton» helmet kaulallansa

valkealla välkähti.

Syksy joutuu, halla hyinen

rannan kukat kaikki vie.

Lähti Klassan lemmittyinen,

Suomeen hänet johti tie.

Klassa »tiettoansa» vuottaa,

»wentsälle» kun hakea

luvannut on hänet; luottaa

tyttö sanaan »prihansa».

Valkohangen kirkkaat kiteet

kisakentän kaunistaa,

eipä katkee lemmensiteet,

Klassa »tieton» kirjeen saa.

— Yhä kulki kosijoita

luoksi kaunon kuuluisan.

Repoirannan »prihat» noita

pilkkas, tietäin asian. —

Saipa kevätlinnut lehtoon,

rannat ruohopukeisiin,

silloin pieni Ondrei kehtoon

nukkui maamon laulelmiin.

Sanain selitys edelliseen.

Priha = nuorukainen. Pesedat = kylätanssit.

Kilpavellen = kilpaveljen eli kilpakosijan. Mutsjo = vaimo.

Mieroh hieruh = vieraisiin kyliin. Kujosille = kujalle.

Sentsoi = etehinen. Pertti = pirtti.

Sirmakka = eräänlainen hanuri.

Ripatsku = eräs kansantanssi.

Paikka = kaulalle levitetty liina. Kassa = tukka.

Kaimaaminen = saattaminen. Ruotsih priha = Suomenpuolen poika.

Mielespiettävä = lemmitty. Koltsanen = sormus.

Tietto = heili, Ventsät = vihkiäiset.

II. RAUTAKAHLE

RAUTAKAHLE.

Rautakahle, syvälle lihaan

syöpyvi jäljet, joita se lyö.

Syttävi mielen kostohan, vihaan,

hirveä, kylmä kahlevyö.

Rautakahle, tuskien pinne

kantajan povea ahdistaa.

Pyrkinet pois, vaan pääse et minne,

— Pohjaton nielu aukeaa.

Rautakahle, puristusnauha,

jolla he aatosta kammitsoi.

Ken sitä kantoi, poissa sen rauha:

kiroja silmät vain salamoi.

Rautakahle, painava piina,

sieluhan ainaiset arvet söit;

kauhea kuoleman kääreliina

pakkopaitana ympäröit.

KARSINAN OLJILLA.

On pimeä ja synkkä karsina

ja ruutuun maalattuhun päivyt luo

vain turhaan sätehensä. Nurkassa

on pehkukasa, kurja vuode tuo.

Kun kaihoin ruudun maaliin katselin,

niin kuluneen näin pienen pilkun pois.

Kas, siitä tähti tuikki kirkkahin,

kuin mulle vilkutellut silmää ois.

Eloa tähdessäkö tuossa? Lie

inehmon heimoa sen asujat?

Iloa, murhettako heidän tie

ja oisko siellä samoin vankilat?

VANKILASTA TOISEEN.

Mun julmiin asetti he syytteisiin

ja paiskasivat muurin uumeniin.

Nyt rauhassako maata annetaan?

— Ei, vankilasta toiseen kulkee tie;

kai tarkotus näin heillä näyttää lie

jokainen vankiluola Suomenmaan. —

Jo pitäis tottuakin komentoon,

kun tutustellut vuosikaudet oon

ma noita harmajia koppejaan.

He aikonevat ehkä kasvattaa

olojen näiden oivaa tuntijaa;

kai viimein tarkastajan paikan saan.

EESSÄ ON VALKEA MUURI.

Jo katkesi jäisien kahleiden paine,

saa vapaana läikkyä sininen laine,

jo laineilla keinuni venhot ja laivat;

vaan meillä on niin monet kaihot ja vaivat,

kun eessä on valkea muuri.

Oli tuonoin metsässä lunta ja jäätä; —

jo vuokkoset nostavat pienoista päätä

ja katsovat kainona taivasta, maata,

vaan me emme vuokkoja poimia saata,

kun eessä on valkea muuri.

Me silmäämme kaihoten lehdikkörantaa,

niin tuoreita tuoksuja tuulonen kantaa

ja umppuset aukee ja silmikot puhkee,

on koivikko rannalla vehreä, uhkee.

Vaan eessä on valkea muuri.

Nyt vapauden toivehet mielehen nousi

ja kotien tanhutta ajatus sousi.

Me aukeavaksi sen rautaisen oven

jo uskoimme. Sykkivän tunsimme poven.

— Mut taas kohos valkea muuri.

EI PAISTA JUMALAN PÄIVÄ.

Ennen kuivalla kulolla

vapaana vaelteleisin,

kuin nyt tyrmässä tylyssä,

kiviluolassa kituisin.

Paljas kallio parempi,

sorjempi somero käy'ä.

Kohoahan korea korsi

aukeallakin aholla.

Kasvaahan kanerva kaunis

kuivallakin kankahalla.

Paistaahan Jumalan päivä

kaljullekin kalliolle.

Puuntavat punaiset pilvet

kultareunat ruskottavat

iloksi inehmon lasten,

kulon kulkijan suloksi.

Paista ei Jumalan päivä

minun kurjan kammiooni.

TUOPA HUONOLLA HUVIA.

Tuopa huonolla huvia,

onnea osattomalla,

auvoa kopin asujan;

varustella varpusia,

kyllästeitä kyyhkysiä

leivän pienillä paloilla,

syötellä talitiaiset

rasvan pikku rahtusilla.

ÄIDIN KÄYTYÄ.

Äiti mulle mieleen tuli,

äiti vanha, harmaantuva.

Sydän lämpöiseksi suli,

muistohan kun äidin kuva

nousi näin.

Saapui kohtaloa julmaa

Katsomahan lapsen polon.

Kyynel kastoi silmäkulmaa

nähtyänsä vangin olon,

johon jäin.

Ryppyiseksi oli poski

tullut, hiuksiin hopeoita

lisää. Oi, se minuun koski!

Silittelin hiljaa noita

kädelläin.

Lohdutella koki. — Yhä

muistan äänen värähdyksen

hellän. Sen on sointu pyhä

läpi suuren kärsimyksen

soiva viihdyttäin.

ÄIDIN KÄYTYÄ.

Äiti mulle mieleen tuli,

äiti vanha, harmaantuva.

Sydän lämpöiseksi suli,

muistohon kun äidin kuva

nousi näin.

Saapui kohtaloa julmaa

katsomahan lapsen polon.

Kyynel kastoi silmäkulmaa

nähtyänsä vangin olon,

johon jäin.

Ryppyiseksi oli poski

tullut, hiuksiin hopeoita

lisää. Oi, se minuun koski!

Silittelin hiljaa noita

kädelläin.

Lohdutella koki. — Yhä

muistan äänen värähdyksen

hellän. Sen on sointu pyhä

läpi suuren kärsimyksen

soiva viihdyttäin.

KOPPITOVERILLE.

Yksin vuotehella valvon.

Ristikkojen varjot seinään piirtyy.

Muistikuvat hennot sieluun siirtyy,

yhtä vainen hellien mä palvon.

Muistot muut kun hukkuu unhon vesiin,

kirkkaana se yhä kohoo esiin,

kuni kuuhut alta pilvikalvon.

Kenen on tuo kuva hento,

johon yhä kiintyy sydän rukka?

Nainen on se nuori, tummatukka.

Sukulainen ei, vaan vieras, vento.

Päilyy sinisilmiensä syvyys,

otsalla on lempeys ja hyvyys;

takana sen aatoksien lento.

Yhteen vankilassa tultiin;

asunnoksi saimme saman kopin,

siellä hänet tuntemahan opin.

Toveruuttaan vaihtaisi en kultiin!

Saman luojan oomme käsialaa,

sama hehku sieluissamme palaa,

eipä tukehtua voi se multiin!

Unhottaisinko sen ajan. —

Syvennyimme moniin kysymyksiin,

päätelmihin usein saimme yksiin.

Unhotimme kahleet, vankimajan

runotarten mailla liidellessä.

Laulus heleänä helkkyessä,

sielu kohos yli aineen rajan!

Aikaa ihanata moista!

Yhteisiä oli itkut, surut,

yhteisiä pienet ilonmurut.

Soimannut ei konsaan toinen toista.

Erossakin yhteishenki elää!

Sisimpääni laulus yhä helää.

Aika rientää, muistoas ei poista!

SUKAN KUTOJA.

Kopissansa Lyyli rukka

istuu, kädessänsä sukka,

aatos karkaa kauvas pois,

täällä eipä olla sois,

kotiin hartahasti halaa.

Siinä sukkaa kutoissansa

muistaa pienet rakkahansa,

puute, hätä heillä lie,

edessänsä mieron tie,

äiti jos ei kotiin palaa.

Kyynelistä silmät kastuu

muistot nää kun mieleen astuu.

Sukka jatkuu joutuisaan.

Muurit synkät varjollaan

kaiken maailmalta salaa.

PYYHI KYYNELE.

Pyyhi kyynele silmästäsi

äiti kultani kallis,

enhän tähteni päiviäsi

huolin viettävän sallis.

Pyyhi kyynele, murheen moisen

tahtoisin suita estää;

mulle kärsimys taidon soi sen

kuinka lujana kestää.

Pyyhi kyynele silmiesi.

Liioin itkenyt lienet,

rinnalla muinahis murheittesi

nää ovat kolhuni pienet.

Pyyhi kyynele, kuivaa poski;

kääntää kohtalo lehden,

kärsimyksen, mi tänään koski

kerran onneksi tehden.

IKKUNARISTIKOILTA.

TIU'UT.

Helisevi tiellä tiu'ut,

soipi helke heleään,

reki liukkahasti liu'ut,

hepo juoksee vikkelään.

Narskuu lumi jalaksissa,

heidän ohi kiitäissään.

Mies ja hepo huurtehissa,

katsomaan mä tuota jään.

Mietin yksin: mihin hällä

matka lienee kiireinen.

Kosioonko? Etäämmällä,

helke kuuluu kulkusen.

Viipurääninv.

PÄLVET.

Katsoin ikkunaristikoilta

taakse vankila-aituuksen,

näinpä harmailta kallioilta

lähteneeksi jo hankien.

Kuiske rinnassa mulla soi:

»Jo on pelloilla pälvet, oi!»

Kohta vuokkoset hennot herää,

kevätpuroset pulppuaa,

leivot liitävi päivänterää

kohti, lauluja kaijuttaa.

Minä kuulla, en nähdä voi,

vaik on pellolla pälvet, oi!

run lääninv.

LAPSI.

Mä kammioni ikkunasta nään

ihanan lapsukaisen, kutripään,

mi vilkutteli pikku kädellään.

Kätösiä tuota katsomaan mä jäin,

kun vangille se huiski herttainen.

Mä lapsuuteni muistin kultaisen,

ja tunsin vesihelmen silmässäin.

Helsingin l.v.

KUKAT.

Pihalle milloin katsoin, eessä sama

on kiviseinä, aikain sammaltama.

Sen rosopintaa illoin tuijotin.

Mut kerran huomaan, että sammalista

mi versoi harmaan kiven halkeimista

on sinikellot nousseet kukkihin.

Ne huojuu, nyökkää suvituulen mukaan,

ei niiden tarinata tiedä kukaan,

mä kesäyössä valvoin, kuulin sen.

»Me emme itänehet siemenistä.

Me puhkesimme vangin kyynelistä

mi kastaneet on öisin vuotehen.»

Hämeenlinnan k.h

AAMULLA.

Soi aamuvarhain viserrys

niin sointuva, linnun kielin.

Ah, kuin on hertas sen herätys,

jo nousen reippain mielin.

On huomen raikas, selkeä,

ei tunnu nyt tuskan taakka,

min painosta illalla itkin mä

kai puolehen yöhön saakka.

En surrut lemmen suruja,

en iltani ikävyyttä.

En huollut huomisen huolia,

tai koppini hämäryyttä.

Mä heimoni tunsin murehen,

sen kaunihit toiveet pettyi;

ja voittajan koston hirmuisen

tuon muistin, — silmäni vettyi.

UNI.

Yöllä unta armaastani näin:

vajonnut mä olin murheisiin,

kerroin hävitystä kotimme.

Kyyneleet hän kuivas silmästäin

virkkain: »Ellos itke kulta niin,

uuden pesän laitan sinulle.»

Painuin armahani sylikin.

Herättyä vielä riemuitsin.

III. VANKILEIRILLÄ

HERÄÄMINEN.

Me aamuin kuularuiskun rätinään

heräämme. Ylös vaivoin ryömitään

lavoilta, joilla yömme värjyttiin.

On vaiti kaikki. Painostaen niin

nyt mielet valtaa kammo, tyrmistys.

Kasvoilla jokaisen on kysymys:

»Taas ketä tovereista ammuttiin?»

NÄLKIINTYNYT.

Piikkilanka-aidan takaa näen

nuorukaisen laihan, kelmeän.

Katseitaan mä väistyn säikähtäen.

Haamu manalanko lienee hän?

Aavesilmät tuijottaa kuin talman

heittänyt jo tuoni niille ois;

kasvoillaan on keltaväri kalman.

Vaiti on, kuin kuolo kammitsois.

KUOLEVA.

Risainen takki tuon on yllä vanhuksen.

On hiukset harmajat ja parta takkuinen.

Vavisten toisten luo hän johtaa askeleet;

nälästä hällä näin on voimat uupuneet.

Ojentaa pyyntöhän hän käden laihtuneen,

ja huulet valjut vain ne liikkuu hiljalleen.

»Oi leipää antakaa!» näin kuiskii vanhus vaan,

kätensä painaltaa nyt vasten poveaan.

Hän maahan nyykertyy ja »leipää» ääntää suu

kuin hiljaa henkäisten, — niin silmät ummistuu.

VAPAAKSI…

Vapaaksi laskettiin, hän hoippuin kävi

nyt matkaan, päästen kaupungista pois.

Eräällä veräjällä viivähtävi.

Ei eellehen nyt tuosta käydä vois,

niin uupuneeksi tunsi nuoret jalat.

Ah, jospa ken nyt lasin vettä tois!

Sai nainen säälivä, hän leipäpalat

ja maitotilkan voipuneelle soi.

— Ne syötyään jo aukes tuonen salat. —

VANGIT TYÖSSÄ.

1.

Haudoista kaivetutta »valkoisia»

on vangit komennettu pesemään,

kuin itse olisivat vainajia

niin valjuja he kaikki näöltään.

He vitkastellen ryhtyi työhön inhaan.

Iletti mätänevät ruumiit nuo,

kun täytyi kannella ja pestä. — Vinhaan

nyt eipä suju heiltä puuha tuo.

Syrjässä seisoi valju nuorukainen,

ei työhön käskettyyn hän tarttunut,

»en moista tee, oon punakaartilainen,

ei työtäni mun ruumiin huuhtelut!»

Nyt päällikkö kun kuuli uhmaa moista,

vilkaisi silmiin nuoren sotilaan

ja tiuski: »Lurjus, sanas vielä toista!» —

Niin nuorukainen lausuu uudestaan:

»En pese vihollista!» päättää innoin,

kivääri vaikka kohti kohouu.

Hän kaatuu maahan lävistetyin rinnoin

ja nurmi hurmehesta punertuu.

2.

Kumpua sankarihaudan

luurankomiehet ne aukoo.

Painavat lapioraudan

multahan. Helle se raukoo,

tippuvi otsalta hiki.

Hauta on auki jo. Kajoo

kouransa arkkuihin siellä.

Lahonut seppele hajoa

pudoten jalkoihin tiellä. —

Tuollapa hautoa liki

parvet on vartijamiesten

katsoen jälkiä tuhon.

Vangit työhön he piesten

saivat; ne uhmansa uhon

salaavat hammasta purren.

Päätänsä puistavi honka

kohisten, nähdessä ilveen.

Taivaalla harmaja lonka

peittävi päivyen pilveen,

ihmisten ilkoja surren.

PIHARUOHIKOLLA.

Junavaunusta horjuen laskeutuu

punavankeja; maalle nyt pääsevät he.

Sulotuoksuja henkivi nurmi ja puu,

suvilintuset laulavat: riemuitse!

Ohi käy rivi kaamea, ryysyinen,

moni kuoppainen siinä on poski, — ja suu

se on kaartama tuskien piirteiden.

Niin verkkaan tietä he laahautuu.

Talo tuolta jo kunnaalta häämöttävi.

Sitä kohti on suunta; jo saapuvat luo.

Piharuohikko vehmas houkutteli, —

syli pehmeä tuo levon lauhkean suo.

Hepä siihen nyt uupuen lyyhähti niin,

käsi voimaton ruohoa nyhti. He söi

sitä nälkänsä tuskihin. Ympäröiviin

ei koskenut tuo, he sen pilkaksi löi:

»Mitä huolta nyt ois, kun jo punikit sai

kesälaitumen oivan.» — Ne ilkkuilijat

sukujuurta he samojen miesten kai,

jotka ristille lyötyä herjasivat.

EVÄÄN TUONTI.

Aamulla alkavi, iltaan kestää

vaellus ympäri leirin ain'.

Vartijat portilla kokevat estää,

ampumis-uhalla pelottain.

Säikkyiskö moista naiset ne urheet;

nääntyvi leirillä rakkaimmat,

siitä on rinnassa huolet ja murheet,

siksi he kaikkea uhmaavat.

Pihalla horjuvat pöhöisin jaloin

ryhmissä vangit nälkäiset,

ruokitut haisevin kalliokaloin,

päivässä kuolee kymmenet.

Kiertävät naiset vankila-alaa.

Omansa sieltä jos nähdä sais,

vaivalla hankittu mytty se salaa

päällitse aidan jo singahtais.

Harmaahapsinen äitikin evään

myös oli laatinut lapselleen.

Katsehen luo aran ylvästelevään

vartijamieheen valkoiseen.

Seisovan huomaa veräjän luona

tyttönsä riutuvakatseisen.

Vartija kääntyy, hetkenä tuona

kiirehti, antimet ojentaen.

Tieltäpä järjestysmies näki heti,

yhteiskunta on vaarassa tää,

hyppäsi luo, käsipuolesta veti

portilta vanhusta säikkyvää.

Vartija rientää avuksi veikon,

muille ei kunniatyötä sois,

riistävi kädestä tyttösen heikon

äitinsä antaman lahjan pois.

Vanhuksen pois lainvalvojat veivät;

tyrmähän hänetkö telkeää?

Vartija taskuunsa sulloi leivät.

Tyttönen portilla nyyhkyttää.

JUURILTAAN SILVOTUT.

Näin tänne raastettu on luota lasten

hän, äiti, ainut turva kodin köyhän.

Nyt nuorintaan hän painaa rintaa vasten.

— »He isän äsken saattoi laitaan mäen

perästä pikakuulustelun löyhän,

ja lapsiani tuskin enää näen.

Oi pohjatonta kurjuutta on olo!

Nyt helmassani tyhjää rintaa imee

tää nälän heikontama pikku polo.

En elää voi, en kuolla», näin hän huokaa. —

Taas vihloo sydäntänsä ääni kimee,

kun pienokainen turhaa itkee ruokaa.

SISARUKSET.

Riveissä ammuttujen lepää hiljaa

sisaria kaksi, sairaanhoitajaa,

kuin pari tuulen taittamata liljaa.

He sylityksin siinä uinahtaa;

on kummaltakin kuula läpi rinnan

se mennyt, sydänveri pulppuaa.

Ihana vaaleus tuo ihon pinnan. —

Vakaiset huulet näyttää lausuvan:

»Annoimme aatteestamme kalliin hinnan.

HAUTOJEN LUONA.

Astun aatoksissa ahon laitaa.

Kuuntelen kun hongan latvat soittaa.

Silmä keksii oudot hiekkakummut,

toisilla jo nurmi vihannoittaa,

aukee tulipuna liljain ummut.

Kaikki hajallaan on ilman aitaa.

Kunnioittaan painan alas pääni.

Hautakumpuja ne vainajien,

jotka hirmuvallan kosto kaatoi,

työn ja vapauden sankarien,

jotka tätä maata ennen raatoi. —

Kaikuu kummun alta outo ääni.

Sanat kuuluu: »Veri vaatii verta!

Sopua ei synny eikä rauhaa,

konsa konnat kostamatta kulkee!

Luumme lepoa ei tunne lauhaa,

hautammekin häväistä he julkee!

Saavuttakoon kosto heidät kerta!»

Kylmät väreet kulkee selkää pitkin.

Oman verenikö ääntä kuulen,

vaiko viestin vainajien noiden?

Oisko suhinaa se kevättuulen,

haasteloa metsän haltioiden?

— Kotiin kuljin; itsekseni itkin.

HURMEKENTTÄ.

Kuljin ruohokenttää vihreäistä.

Kaisoin heinää, jota jalka polki,

vehmasta se oli, nukkapäistä,

eräs täplä kellerti kuin olki.

Katsoin yli kentän, kaikkialla

oudot keltatäplät, kuni halla

olis paikotellen käynyt niin.

Oudoksuen katsoin näkyyn tuohon,

joka eteen avarana aukes.

»Mikä moiseks polttanut on ruohon?»

kysymys tuo kieleltäni laukes.

Ääni kuului alta ruohomeren:

»Jälkiä ne ovat ihmisveren;

sodan kauhut tässä näyteltiin.»

POLTTAVIN SILMIN.

Ennen kun tuskat raasteli kovin,

soi kyynelet lohdutustaan.

Polttavin silmin, polttavin povin

nyt tuijotan yöhön mustaan.

Paljon mä ihmisten kovuutta itkin;

myös lempeni suuren vuoksi.

Lapseni hautaa ruohoista kitkin,

niin kyynelvirrat juoksi.

Aartehet nuo sinihetteiden lienen

jo tuhlannut kuiviin asti.

Itseni tähden, suruni pienen

ne virtasi vuolahasti.

Tulivat vainot, verinen tuho,

ja heimoni hukkui peru.

Rinnassa multa nyt hyinen uho,

ei pisarta yhtään heru.

Polttavin silmin, polttavin povin

ma tuijotan, yö on musta.

Rintaani tuskat raastavat kovin

ei itkusta huojennusta.

IV. YSTÄVYYS JA LEMPI

PÄIVÄLLE.

1.

Poimin kukat ohdakkeen,

niistä kimpun pienen teen

pöydällesi asettain.

Töyhdöt sinipunervat

kuiskii sala-unelmat,

jotka elää sielussain.

Viestin tuoksu tuokohon:

sydän rakastava on,

joka sulle sykkii ain.

2.

Hapsiesi kultarihmaa

soljutin mä sormissain,

sieluhuni onnen vihmaa

laskihe niin hiljaa vain.

Hienoset käy kultahapset

sydämestä toisehen,

yhtehen näin tomun lapset

herkin säikein kietoen.

Ainut vain nyt unelmani:

jospa kestäis säikeet nuo!

Muutoin vajoo sielussani

iki-unhoon riemun vuo.

3.

Mun saarsihe aivan jo pimeys, loka,

kuhun käännyin, ain' oli tielläni oka.

Oi, sieluni kärsi, en itkeä voinut;

— kuin nauru ja nalja ois vastaani soinut.

Niin saavuit sä ystävä, liian et pian,

mä vaipua olin jo keskellä lian.

Nyt sulle mä paljastan poveni haavat

ja mieleni perukset, henkeni aavat.

Ja kuiskaan unteni haavehet hennot,

ne joilla mä siivitin aatosten lennot.

Ne kaikki mi karsailta katseilta säästän,

mun sieluni lapsoset ilmoille päästän.

Näin kyllin jo puutetta uskon. — Ja erheen

niin kietovan kaiken kuin himmeän terheen.

Sä lämpöä hengit ja päivyen tavoin

sumun haihdutti katsehes' kirkas ja avoin.

SÄ OLET.

1.

On sulla hehkua sielussas

ja suonissa sulaa tulta.

On uhmaa ylvästä otsallas

ja katsehes tuike kuin kulta.

Ah kuinka usein mä piilossa

ihannoin sun silmiäs noita.

Ne voivat hehkua innosta,

vihan syöksyä taas salamoita.

Olet henkeni heimoa, tunnen sen,

myös hehkuva mulla mieli.

Kun äänesi sointua kuuntelen,

soi sielussain joka kieli.

2.

Sä olet kuin ääretön ulappa,

kuin levoton aava meri.

On mielesi alati vaihtuva

ja kuohuvan kuuma veri.

Ah, meri niin tyynenä läikkyy oi,

ja mainingit vain häilyy,

sen povessa myrskyjä piillä voi,

vaikk' kirkkaana pinta päilyy.

Mä sinuhun täysin en luottaa voi,

niin alati mielesi vaihtuu.

Nyt huulesi lausehet kauniit soi,

vaan huomenna kaikki haihtuu.

On tänään niin valoisa hymyilys

ja hyväilet rakkahasti,

vaan mistä, jo huomenna, kiihtymys,

voit kuohua valtavasti.

Ah, mainingit meren! Ne tenhoo nuo,

niin valkeat vaahtoharjat.

Oh rakasta sielusi hehku tuo

ja vaihtuvat tunnesarjat.

KULKURILLE.

Ne heittiöksi sua pahat parjaa;

kun kuljet huoletonna pitkin maita,

ja liian usein vietät sunnuntaita,

ja suosiskelet maljaa vaahtoharjaa.

Kun katson kylätiellä poikasarjaa,

nään varren notkean kuin rannan raita.

Ah, miten liekin sydämeni laita?

— Ne huulet punottaa kuin kaksi marjaa.

Oon autuaana juonut niiden hurmaa

ja kuullut monta vakuutusta, valaa.

— Muut ennustakoot tuhoa ja turmaa,

mä nähnyt olen, mitä sielus sataa.

En pelkää elämää, en säiky surmaa!

Sun kanssas maailmalle mieli halaa!

KADONNUT KULTA.

Kuikutteli kuovi yksin,

surujansa suolla soitti,

märän mättähän välissä,

nevan pehmeän povella,

rahkarimmen rannattoman.

Niinpä kurja kuikerteli,

tuota piipitti poloinen:

kultansa oli ka'onnut,

sortunut sorea sulho,

häipynyt hämäräteille,

eksynyt eri nevalle.

Eipä kuullut kuovi kurja

kutkutusta kultasensa.

Eipä tiennyt lintu lieto,

vaikka oisi kulta kuollut,

uupunut iki-unehen.

Niin nyt koito kuikuttelen

kuin on suolla kuovi kurja,

samoin vaivanen valitan,

yksin rukka ruikuttelen.

Poissa puoliso poloinen,

kulta kaunoinen ka'onnut.

ÖINEN EROHETKI.

Me kahden kanssasi kuljettiin

salon siimeisen salateitä.

Sinä aatoksissasi vaiti niin,

minä kuivasin kyyneleitä.

Utu nousihe suosta ja kirpeä tuoksu,

hämy öinen metsähän hiipi,

ja kavahti pöllöt nukkuvat puissa,

niin hiljaa harmaja suhisi siipi.

Sä metsän tummuvan reunassa

minut ääneti syliisi suljit;

niin kätesi irrotit uumalta,

salapolkuja poies kuljit.

Vaan mättään sammalehille mä vaivuin;

oli yö niin lenseä, lauha,

ja hämärä kuiski sieluhun hiljaa: —

Soi lohdun metsien leppeä rauha.

LEMMITYLLENI.

Oisinpa, noita ma,

laatisin rakkausjuoman,

keijujen, kukkien suoman;

hurmaisin sun.

Kipuna otsinpa

loistavan kypeneparven,

polttaisin poveesi arven.

Muistaisit mun.

* * *

Aartehet kylläiset

salatun lippaan

halasin nuo omistaa. —

Itkeä kyynelet

viimehis tippaan

silmäni saa.

Houkkia lienen ma, — .

rakastan merta,

pauhuja aallokon;

vaikkapa kuohuissa

tiedän sen, kerta

hautani on.

* * *

Kauvan ei ilman tuulispää

yhtä lempiä saata.

Kalpea lehti, pian se jää;

tanssikin toista jo kiidättää.

Lehti ei lemmestä taata

konsaan vois. —

Kuolevi hiljaa pois.

* * *

Kultaisen päivyen säteen

majaani himmenevään

kanssasi toit.

Hellästi tartuit sä käteen,

polvelle painoit pään,

suukkosen soit.

Hehkuvan rypälenesteen

lailla se juovutti

suukkonen tuo.

Vaikka nyt laittaisit esteen;

kieltäisit lempesi —

saapuisin luo.

* * *

Valtavasti tuulten urut

yössä soi.

Poistukaa jo pienet surut!

Tunne yksi mielen haltioi.

Huminassa öisen tuulen

armahain

äänen rakkahan mä kuulen

kuiskailevan mulle hiljaa vain.

Lemmestäkö tuulten urut

huminoi. —

Poistukaa jo pienet surut

lemmenlaulua kun tuulet soi.

* * *

Kun luhistui mun epäjumalain,

Niin katkeruutta tunsin sielussain.

Mut ihminen jo kohos sijaan sen,

Niin rakas mulle, oi niin läheinen.

§ * * *

Suudelmihin päivyen

hiljaa valkokukkasen

terälehdet aukeaa.

Suudelmistas armahain

puhkee kukat sielussain,

silmät loisteen kumman saa.

* * *

Tunnen suuren lempesi

ympäröivän sieluni

sulotuoksuna,

vaikka silmiäs en nää

hurmaa se ja viihdyttää,

luopi onnea.

* * *

Täytit maljan nestein hehkuvin,

tyhjensin sen huulin janoisin.

Sain nyt polton siitä sieluun ain',

kiertää tulivirta suonissain.

* * *

Silmiesi välke meren

vihertävä, sytti

ilmiliekkiin poven; veren

kiihkot läikähdytti.

Puhaltele liekkiin tähän,

palaa tahdon, palaa.

Luotu en lie kytemähän

tuhkan alla salaa.

* * *

Niin ääntäs rakasta mä haluin kuulen,

sun katson silmiesi syvyyksiin

ja kaarevuutta soman punahuulen.

Me kahden kesäpäivä kisailtiin.

Illalla istuin jalkojesi juureen,

kun päivyt painui pilviin hohtaviin.

Mä silmistäsi löysin ihmemaita,

ja äänes sielun johti riemuun suureen.

Olimme yhdessä niin onnekkaita.

* * *

Mä katsoin päiväntähteen loistavaan,

— jos minne käännyin, aina, edessäin

nyt auringonpa välkkyväisen näin.

Mä katsoin silmäis ihmevalkeaan,

— vain edessäni aina kuvastaa

nyt kaksi silmää kummaa, loistavaa.

* * *

He silmistäsi älyn kipunat

vain näkee, sekä otsan ylväät kaarteet,

mut mulle säilyy hymys valo-aarteet

ja katsettesi säihkysalamat.

Oi, säälin köyhyyttä mä ihmisien,

elolta onnea he turhaan pyysi.

Jos kerran vajota sais hymyilyysi

he, rikkauden löytäis ikuisen.

* * *

Kyselet: milloin alkoi onnemme?

Sen tietäisinkö mistä.

En tiedä päivistä mä mennehistä,

en tulevia liioin aattele.

Mä onnenhetkistä vain nykyisistä

niin runsaan riemun sieluhuni sain,

pois hälveni jo aika muistostain.

V. TÄHYSTELYÄ

MUUAN VIERAILU.

Käy pappi luokse vangin paatuneen

ja ottain kasvoillensa hurskaan muodon

hän lausuu: »Jospa Herran rakkauteen

myös punaisetkin ohjais joukkojaan,

se estäis sodan kauhut, verenvuodon.»

Mut silloin kysyy toinen vuorostaan:

»Kun papit rauhan sanaa julistaa,

he miksi kantaa voivat pyssyn julman?» —

»Kas, vaarassahan oli isänmaa.»

Näin pappi. — Vastaan vanki virkkavi:

»Ei selvitykseksi tuo riitä pulman.

Omia torppareitaan ahdisti

se pappi, jonka ase käissä näin,

ja tuskin siitä isänmaa sai avun.»

Nyt paimen kelloon silmää: »Ystäväin,

ei riitä aikani, vaan tulenen

mä toiste.» Rykii, nielee viime tavun,

ja kääntyy ovelle hän lähtien.

EEMI.

Eemi poika oli kyllä,

miehenalku mielevä;

vanha, mekkonsa yllä

töpsötteli tyynenä.

Neljä vuotta vastaikään

täytti, mies jo mielestään.

Nauramaan ei saanut mikään,

leikit leikki yksinään.

Eemin äiti uskovainen

usein kulki seuroissa.

Poika äidin seuralainen

tallusteli mukana.

Kokoon tultiin; uskovaiset

toisiansa tervehti.

Sieluntilaa vanhat naiset

halukkaasti kyseli.

Eräs muori harmaahapsi

Eemiäkin kättelee.

»Ootko Jumalan sä lapsi?»

noinpa vielä tutkasee.

Eemi miettii kotvan aikaa,

vihdoinkin jo vastaa pois.

»Enkä ole», sanat kaikaa,

»Kukas isän poika ois?»

ÄIDIN VAROITUS.

Varoitteli äiti aina:

»Neuvo tämä mielees paina,

tyttökulta, karta noita

tummain silmäin salamoita!

Niiss' on säihkyä ja tulta,

onnen voi ne viedä sulta!»

Muistin aina varoitustaan,

katsonut en silmään mustaan.

Löytyi onnelleni kari,

sininen se silmäpari.

Niiden olin lumon alla,

kunnes onnein jääti halla.

LAISKURI.

Jo lasna äiti laiskaksi mua moitti,

kun kirjat vainen huvittivat parhain.

Hän työhön koki totuttaa jo varhain. —

Mut häipyi se, kun lukuhalu voitti.

Tai linnut sulosävelin kun soitti

suojassa pensastojen, kukkatarhain,

jäin silloin valtaan unelmien harhain,

ja nuhteet, rangaistukset tuosta koitti.

Näin moitetta oon aina kuullut samaa.

Ne soimaa vierahat ja toveritkin.

Ja joskus tunnenkin mä jotain lamaa;

niin usein tuota itsekseni itkin.

En kiintyä voi työhön, koota kamaa,

vaan aatos laukkaa satumaita pitkin.

HELMI.

On Helmi tylli äidin apu parhain;

niin näppärästi tekee askareet,

hän hoitaa pikku siskot, kantaa veet,

ja käypi maitojonoon aamuvarhain.

Pimeä aamu; tuuli vinha kovin

ohuiden käypi läpi vaatteiden.

Hän seisonut on siinä värjyen

ja kasvoin sinertävin pitkän tovin.

Jo ulkopuolia maitokaupan oven

jokunen varhaisempi odotti,

kun Helmi pieni tuohon kerkesi

rivikin käyden, täytteheksi loven.

Kuluvat tunnit; kylmemmäksi viima

se yltyi, lunta alkain ryöpyttää.

Sen hiutehet on jäätä terävää,

mi sattuu kasvoihin kuin piiskan siima.

Väristen vilusta hän yhä kokee

sijansa urheasti säilyttää.

»Jo aivan kylmää lapsen tämä sää»,

näin ympärillä seisovaiset hokee.

Nyt viimein kauppa aukes. Kiireisesti

ovelle joukko syöksi. Sysien

ja toisiensa eelle hyökäten

he ryntäs, mies ken rytäkässä kesti.

Perästä monen rynnistyksen, vaivan

jo Kelmikin se maitotilkan sai.

»Nyt pieni veikko riemastuupi kai»,

hän miettii, tyytyväisin mielin aivan.

Käy vastaan vallaton nyt poikaparvi

mi koulumatkalla on. Rikasten

he lapset. Helmin tuuppaa ilkkuen

nyt käytävältä, kumoon häijy Arvi.

»Pois kerjäläiset tieltä», kirkuu nulkki

ja joukko naurain kulkee matkojaan.

Tuo pieni häijyläinen riemussaan

on heimonsa niin oivallinen tulkki.

Voi kuinka kirpas Helmin mieltä pilkka!

Kotiinsa nyyhkien käy huolissaan,

ei pikkuveikko saa nyt maitoaan

kun maahan kaatui vaivoin saatu tilkka.

ONNI.

On ihmisonni täällä vaihtuvainen,

sen mittasuhde vallan erilainen,

Se, mitä minä väheksyn ja hylin,

voi muutamille olla onni ylin.

Niin moni lemmestäpä onnen löytää,

mut toiset suosii oivaa herkku-pöytää,

ja rikkautta eräät etsii maista,

taas hurskaat tavarata taivahaista.

Myös moni arvovaltaa tavottaapi,

vaan joku uhrauksin onnen saapi.

Huveja kevytkengät ajaa takaa,

saa muudan onnen kyllikseen kun makaa.

On jonkun onnea myös kostotuumat,

ja toisen veljesrakkauden huumat.

Ja tutkija vain keksinnöistä elää,

upseeri siitä, että kannus helää.

Voi tähdet ilon syttää jonkun mieleen,

mut toinen toivois tähden rintapieleen.

Sisimmän siloitus on karvain huolta,

usea kiillottelee ulkopuolta.

Näin onnen saantikin on monta tapaa,

monasti kullan sijaan saadaan rapaa,

vaan tuo on mielestäni seikka paha,

kun useammat auttaa onneen raha.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VAINON AJOILTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

I. KERTOVIA RUNOELMIA

BALLAADI VAINON AJOILTA.

MITÄ KERTOI KELTAVARPU.

KEVÄÄN TYTTI.

VANGIN KEVÄT.

TIHUTYÖ.

PAKOLAISET.

VALKEA ORJATAR.

SAIRASHUONEELLA.

JOULUNAATTONA.

AUNUKSELAINEN ROMANSSI.

II. RAUTAKAHLE

RAUTAKAHLE.

KARSINAN OLJILLA.

VANKILASTA TOISEEN.

EESSÄ ON VALKEA MUURI.

EI PAISTA JUMALAN PÄIVÄ.

TUOPA HUONOLLA HUVIA.

ÄIDIN KÄYTYÄ.

ÄIDIN KÄYTYÄ.

KOPPITOVERILLE.

SUKAN KUTOJA.

PYYHI KYYNELE.

IKKUNARISTIKOILTA.

TIU'UT.

PÄLVET.

LAPSI.

KUKAT.

AAMULLA.

UNI.

III. VANKILEIRILLÄ

HERÄÄMINEN.

NÄLKIINTYNYT.

KUOLEVA.

VAPAAKSI…

VANGIT TYÖSSÄ.

PIHARUOHIKOLLA.

EVÄÄN TUONTI.

JUURILTAAN SILVOTUT.

SISARUKSET.

HAUTOJEN LUONA.

HURMEKENTTÄ.

POLTTAVIN SILMIN.

IV. YSTÄVYYS JA LEMPI

PÄIVÄLLE.

SÄ OLET.

KULKURILLE.

KADONNUT KULTA.

ÖINEN EROHETKI.

LEMMITYLLENI.

V. TÄHYSTELYÄ

MUUAN VIERAILU.

EEMI.

ÄIDIN VAROITUS.

LAISKURI.

HELMI.

ONNI.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE