Apró bűnök
Date: 2026-02-02T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian fiction -- 20th century; Short stories; Hungarian

The Project Gutenberg eBook of Apró bűnök

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Apró bűnök

Elbeszélések

Author: Cécile Tormay

Release date: February 1, 2026 [eBook #77825]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Franklin-Társulat, 1905

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77825

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK APRÓ BŰNÖK ***

APRÓ BŰNÖK

ELBESZÉLÉSEK

IRTA

TORMAY CÉCILE

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT
magyar irod. intézet és könyvnyomda

1905

Franklin-Társulat nyomdája

TARTALOM.

- 1. Apró bűnök 5
- 2. Egy útitárs 13
- 3. A gyűrű 21
- 4. A maestro 31
- 5. Eltévedt csók 40
- 6. Káprázat 51
- 7. Utolsó tavasz 64
- 8. A kisértet 72
- 9. Korán és későn 81
- 10. Kilencz rézpénz 91
- 11. Czigányok 98
- 12. Tépett atilla 104
- 13. Virágzó hantok 114
- 14. A piros czipő 130
- 15. Menuette 138
- 16. A Madonna mécse 148

APRÓ BŰNÖK.

A két barátnő már vagy egy félórája búcsúzott egymástól a küszöbön. Tamásy ez alatt végigpróbált valamennyi ülőhelyet Lilla asszony bájos kis boudoirjában. Közbe-közbe pedig jóakaró indiskréczióval nézegette meg az iróasztalon a fényképeket s húzgálta ki a könyvjelzőket a sárgafedelű regényekből.

Az előszobából üde női hangok hallatszottak be hozzá. Amazok odakinn olyan zavartalanul nevettek, beszéltek, mintha ő a világon se lenne.

Egyszerre érdeklődve pillantott fel. Tisztán hallotta Lilla anyáskodó szavát. Menyasszony barátnőjét oktatta:

– Édes kicsikém, még egy utolsó tanácsot búcsúzóul… Ha meg akarod őrizni a vőlegényed szerelmét, az istenért, valahogy le ne szokjál apró hibáidról…

Fojtott suttogás hangzott… Csapódott az ajtó s Lilla visszatért a szobába.

– Ugy-e nem haragszik, hogy egyedül hagytam? – mondotta, mialatt kedveskedve fordult öreg barátjához. Szerette őt, mint a hogy általában szerették ezt a kedves embert a nőtársaságban, mert minden asszonynak arról tudott beszélni, a ki azt az asszonyt véletlenül legjobban érdekelte.

– Nos, nem válaszol? – kezecskéjét Tamásy felé nyújtotta. De ő, mintha meg se hallotta volna szavát, fennhangon kezdte szőni gondolatait:

– Hiába, érthetetlen lény az asszony, se logikája, se emberismerete, se…

– Rólam szól ez a meleghangú személyleirás? – kérdezte Lilla s kaczagva vetette magát a karosszékbe.

– Magáról és minden asszonyról! – pattant fel a férfi boszusan. – Mondja csak, mire való volt az, hogy egy menyasszonynak olyan tótágast álló tanácsokat adjon az esküvője előestéjén.

– Én?… Ugyan miféle tanácsokról beszél?

Tamásy diadalmasan tekintett a szép asszony szemébe:

– Látja, már is elfelejtette, de az a fiatal leány bezzeg jól megjegyzi magának, hogy nem szabad leszoknia a hibáiról!

– Ah úgy, hát meghallotta? – Az asszony örökké mosolygó arcza hirtelen elkomolyodott: – Ne vádoljon, – tapasztalásból beszéltem.

– Tapasztalásból? – Tamásy figyelmesen tekintett rá.

– Igen, – mondotta Lilla s elgondolkozva nézett bele az alkonyat homályába. – Régi emlékeket bolygatunk,… hogy is mondjam… egy barátnőmről van szó, vele történt az, a mit el akarok beszélni… Ne csináljon olyan okos arczot, nem ismerhette őt. Pedig, azt hiszem, megszerette volna, mert, – hasonlított hozzám… Víg volt, csak úgy mint én, s a mit szóval nem tudott elmondani, azt a szemével mondta el, – ezért is hiresztelték róla világgá, hogy kaczér.

A férfi finom mosolylyal pödörgette bajuszát s Lilla most, hogy a növekvő sötétség eltakarta arczát, bátrabban kezdett beszélni:

– Barátnőm – tudja mit, nevezzük el őt Clarissenak, – szép asszony volt, talán a legszebb az egész társaságban. Sokan bolondultak utána s ő oly jól tudta a bolondokat kezelni, hogy azok sohasem gyógyúltak meg egészen. Ha a bálterembe, kaszinóba vagy akárhová is betette a lábát, egyszeribe csődület támadt körülötte. Ő aztán nyugodtan tűrte, hogy imádják és ha közbe-közbe művészi öntudatlansággal végignézett hódolóin, tekintete mindég azt kérdezte, hogy vajjon miért bámulják annyira. Persze ezer hizelgő szó mondta el erre a kérdésre a feleletet. Clarisse természetesen csak ezt akarta hallani… Mert hát édes barátom, mi asszonyok olyanok vagyunk, mint a remekművek, – mentül több ember csudál meg bennünket, annál szebbekké leszünk… a világ szemében.

– Milyen sokan bámulhatták meg magát! – dörmögte Tamásy udvariasan.

– Ugy hiszem az ötvenes években kurizáltak így az urak, – nevetett Lilla. – Na de most hallgasson ide és kérem ne zavarjon… Hol is hagytam el?… Igen, hát barátnőm egy napon hódolói között megpillantotta annak az idénynek a legdivatosabb gavallérját.

– A többit már sejtem, – kiáltotta Tamásy jókedvűen, – Clarisse asszony természetesen beleszeretett!

– Téved, vagy, legalább is elhamarkodott a kijelentése. A gavallér bolondult meg először. Clarisse ügyesen vitte a dolgot; a legmelegebb tekintetét lopta bele a szemébe, a leghódítóbb mosolyát és a legszebb ruháit szedte magára, ha lovagjával találkozott. Az ő híres mosolya, víg nevetése, diadalmas, ringó járása s a libbenő selyem fodrok között előbukkanó kicsiny lábai, – megtették a maguk hatását. A tél kellemesen szállt el a fejük felett.

A férfit eleinte gyönyörködtette Clarisse délibábos lelke. – Lilla önelégülten vetette föl a fejét: – Ezt szépen mondtam, bár lehet, hogy valami regényben már olvastam ilyesfélét… Sebaj, a fődolog az, hogy barátnőm gavallérja az első időben határozottan büszke volt rá, hogy kívüle még olyan sokan bomlanak a szép asszonyért. Hanem aztán tavaszszal, úgy emlékszem a lóversenyek alatt történt, hogy egy napon elmult ez a furcsa büszkesége. Megharagudott, mert valaki hangosan észrevette Clarisse kicsiny lábait.

– Érdekessé kezd lenni a dolog…

– Na látja!… Hát kedves barátom az az ember neveletlenül dühbe jött ezen a csekélységen. Ettől a percztől fogva megváltozott és gyilkos szemmel nézett mindenkire, a ki szépnek találta Clarisset. Vége volt a flirtnek, a víg udvarlóból a szó legteljesebb értelmében, kellemetlen testőr lett. Nyomon követte barátnőmet mindenüvé. Komor képeket vágott, ha másokkal mulatni látta. – Ő maga azért nem múlattatta többé. Társaságban szótlanul ácsorgott körülte, de ha egy perczre magukra maradtak, akkor megható őszinteséggel árulta el növekvő szenvedélyét. És Clarissenak tetszett annyira a csinos gavallér, hogy szivesen meghallgassa, mikor arról beszélt neki, mennyire szereti őt. Mosolyogva tűrte féltékenykedéseit, sőt örökös panaszait is.

El sem képzeli, milyen hízelkedve kérlelte olyankor:

– Clarisse, tegyen már egyszer valamit a kedvemre!

– Nos? – kérdezte barátnőm.

– Szokjék le bizonyos apró hibákról! – volt a rendes felelet.

– Például?

– Ne nézzen olyan melegen arra a sok léha ficzkóra!

– Hát aztán?

– Az isten szerelmére, ne vesse hátra a fejét, mikor nevet, – olyan rosszul esik az nekem. Meg, tudja, a multkor véletlenül maga után mentem, mikor sétált…

Clarisse felkaczagott, a gavallér pedig dühbe jött:

– Hiába nevet, egyáltalában nem tartom illőnek, hogy olyan különösen emelgeti a szoknyáját az utczán. Szerettem volna pofon ütni azt a frátert, a ki azt mondta a háta mögött: «ejnye beh csinos lába van!»

– Hát baj az?

– Még sokkal nagyobb baj az, hogy a legfeltünőbb kalapokat a maga fején látom… És kérem, ne járjon olyan képtelen színű ruhákban… Meg az az örökös czigarettázás… az a rettenetes füstölés!

– Szóval azt kivánja, hogy mindezekről leszokjam?

– Oh Clarisse, kétszeresen szeretném akkor!

Ilyen beszélgetések folytak le közöttük minduntalan. Heteken, hónapokon át vitatták barátnőm hibáit. De ő abban az időben még okos volt, nem hallgatott a könyörgésre s úgy élt, a mint neki tetszett…

– A gavallérja meg kereket oldott, – dörmögte Tamásy.

– Sőt ellenkezőleg, Clarisse mind erősebben magához lánczolta őt… Bolond asszony, játszott a tűzzel és, mert mulattatta a veszedelmes játék, nem vette észre, hogy közbe már megégette az újjait.

Egy napon aztán dűlőre került a dolog. Magukban voltak és a gavallér egyszerre csak, hogy, hogyan nem, ott térdelt Clarisse lábainál. Barátnőm persze menekülni próbált előle, de aztán…

– Inkább megcsókolta őt, – hahotázott Tamásy.

– Nem,… csak visszaadta a csókját.

– Finom megkülönböztetés!

– Ne gúnyolódjék, – mondotta Lilla szomorúan – nagy pillanat az, mert hiszen az első csóknál dűl el, hogy milyen szerep jut az embernek a szerelmi duóban… Clarisse szerepe az engedelmeskedés lett. Az a csók végzetessé vált reá nézve. Elvesztette a játszmát és önmagát: szeretni kezdett…

Szenvedélye napról-napra komolyabb lett. Billent a mérleg, ő lett a gyöngébb s a férfi befolyása egyre nagyobbodott. Hogy kedvében járjon, szinte észrevétlenül simult az izléséhez, az egyéniségéhez.

Megesett, hogy mikor ő belépett a szobába, Clarisse, mint egy iskolás gyerek, félredobta a czigarettáját. Vagy olykor, ha víg nevetés közben hátravetette a fejét s szeme véletlenül barátjára tévedt, – elfulladt a kaczagás az ajkán. Egyszer pedig, a mikor sétára indultak, Clarisse visszafordult, hogy sötétebb ruhát vegyen magára…

Rövid idő mulva már nem az volt többé, a ki régen. Elvesztette eredetiségét, leszokott a hibáiról – megadta magát. Végre is olyanná lett, mint a minőnek a férfi látni akarta. De az elismerésre hiába várt, mert mint a hogy ő átalakult, úgy alakult át fokozatosan barátja is. Mióta örökös panaszai, féltékenykedései tárgytalanokká váltak, azóta elmaradtak a kicsiny veszekedések is, melyek után olyan jó volt a kibékülés. A szenvedélyes jelenetek is megritkultak s nem tervezgetett többé a jövőről sem – mert hiszen az a jövő jelenné lett. Nem igyekezett kedvessé tenni a Clarisseal töltött perczeket, mert most már nem volt kimérve az idő, csak tőle függött, hogy meddig nyujtsa az együttlétet.

Szerelmük egyhangúvá lett, de Clarisset annyira elfoglalta a saját érzése, hogy a változásból mitsem vett észre. Csak akkor riadt fel, mikor egy napon barátja kétségbeejtő józansággal tólta el magától dédelgető kezét:

– Maguk asszonyok rettenetesen egyformák…

Lassankint megfoghatatlan ingerültség vett erőt rajta. Clarisse nem tudta okát adni, – később persze rájött, hogy unatkozott!

– Nem csodálom, – mondotta a meggyőződés hangján Tamásy.

– Lám még maga is így beszél. A férfiak megunják, ha állandóan szeretjük őket… Szegény Clarisse, ő pedig mindent megtett volna, hogy magához lánczolja azt a csunya embert, de hiába! Mióta senki sem fordult meg utána az utczán s nem bámulták többé lábacskáit, barátja sem csókolgatta őket alázatos rajongással. Mióta Clarisse senkire se emelte a tekintetét, ő sem nézett többé kutatóan a szemébe s mióta nem mosolygott a hódolókra, ő sem mosolygott rá. Mikor aztán a társaságban elfelejtették Clarisset s nem beszéltek többé róla, mikor régi udvarlói megszüntek őt szeretni s eltünedeztek mellőle, – akkor ő is kiábrándult abból az asszonyból, a kit szerelme árnyékává, visszhangjává tett és lassan-lassan elmaradt tőle…

Lilla elhallgatott.

– És aztán?

– Nincs több aztán, vége van a mesémnek! S most már úgy-e tudjuk mind a ketten, hogy mikor maguk férfiak megszeretnek bennünket, akkor megszeretik apró bűneinket is. Ha aztán a kedvükért leszokunk a hibáinkról, elvész valami belőlünk, valami, a mit öntudatlanul ép úgy szerettek, mint akár a jó tulajdonságainkat… Na de elég ebből ennyi, adjon valahára egy czigarettát!

Tamásy gonoszkodva nézett az asszonyra:

– Hát megint rákapott a czigarettára?

Lilla felsóhajtott:

– Igen, már vagy egy esztendeje!

EGY ÚTITÁRS.

A mult nyárnak egy forró délutánján utaztunk vissza Ravennából Riminibe. Az állomás piszkos és füstös volt, az egyetlen fakino egy padon hevert s rendületlen nyugalommal kergette a legyeket, mert hát rajtunk kívül, a merre a szem ellátott, nem volt más útas. A sok hajsza után jól esett ez a gondolat: legalább magunkra maradhatunk a vasúti szakaszban. Kényelmesen végighevertem az űléseken s azután csak úgy, mint a fakino, megpróbáltam tovahajtani az ablakon át beözönlő legyeket.

A vonatvezető már harmadszor kiáltotta hosszan elnyujtva a «pronti»-t, mikor valaki hevesen felrántotta az ajtót. Egy csomó dobozt s egy kis bőröndöt löktek föl, azután beszállt mind e holmik tulajdonosa is és helyet foglalt a szakasz tulsó szegletében.

Felültem s bosszúsan pillantottam oda. Útitársunk fiatal férfi volt. Figyelmesebben megnéztem s csak ekkor ötlött szemembe elsoványodott nyaka, mely körül szomorúan tátongott bő gallérja s a két mély barázda, mely sötét bajusza mentén lefutott szája mellett. Tekintetében halálos kimerültség volt és azért mégis látszott rajta a fiatalság, látszott, hogy nem az évek, hanem valami nagy szenvedés viselte meg úgy az arczát.

De mit is érdekel engem ez az ember, a ki tán már a jövő állomáson kiszáll s a kit soha sem látok többé ebben az életben!… Átpillantottam a mocsaras táj felett, Ravenna sötét pineaerdeje felé és az ernyős fák reszkető körvonalaikkal eszembe juttatták azokat a finom kis tájképeket, melyeket a legyezők falapocskáira pingálnak a czopfos piktorok, ott messze túl a tengereken. Egy darabig csak néztem ki az ablakon, azután, magam sem tudom miért, – újból visszatekintettem útitársunkra, a kivel akarva, nem akarva, kénytelenek vagyunk megosztani sorsunkat a szük szakaszban s a kinek e perczben ugyanaz a czélja, a mi a mienk.

Tulajdonképpen semmi érdekes sem volt ezen az emberen, egyedül puha kalapja alól kilátszó sötét haja és feltűnően sápadt arcza mutatott szokatlan ellentétet. Hegyesre nyírott szakálla eltakarta nyakkendőjét s olyan ügyetlenül állt keskeny arczához, mintha nemrég növesztette volna. Csak most vettem észre, hogy az idegen a fullasztó meleg daczára, köpenyébe burkolódzva ül s balkezével görcsösen összefogja vállára vetett felöltője szárnyait.

A meleg igazán tűrhetetlen volt s mikor kiértünk az állomásról és a levegő kissé mozgásba jött, lassan valami ellenszenves, nehéz orvosságszag terjedt el a szakaszban. Önkénytelenül lebocsátottam az egyetlen csukva feledett ablakot.

Az idegen összerezzent a zajra, majd előre nyujtotta sovány nyakát, szinte szimatolni látszott a levegőben, azután kedvetlenül huzódott az ülés szegletébe, még közelebb az ablakhoz… Szegény ember, őt is kínozhatta a fullasztó hőség, homlokát ellepte a veríték, nyugtalanul fészkelődött helyén s szabad bal kezével zsebeiben kutatott. «De hát minek is űl abban a meleg kabátban» – gondoltam éppen abban a perczben, mikor végre kirántotta zsebkendőjét. E heves mozdulattól lecsúszott válláról a felöltő. Utána kapott s mialatt lehajolt érte, tekintetével hirtelen elfogta pillantásomat… A légvonat újból arczomba csapta a nehéz orvosságszagot, ő pedig szinte szégyenlősen szorította kezét jobb vállához, melyről árván fityegett le egy üres kabátújj…

Most már átláttam sápadtságának okát. Megértettem, hogy a betegség vonta fiatal ajkai köré a mély barázdákat, megértettem, miért lett olyan kedvetlen az elébb, mikor leeresztettem az ablakot. Mélyen sajnáltam, hogy megbántottam ezzel, de akkor még nem sejtettem, hogy ő hozta magával azt a kellemetlen szagot a ravennai kórházból, a hol, ki tudja, tán most vesztette el a félkarját. Nem akartam zavarni a tekintetemmel és azért még is mindig újra visszatévedt rá a szemem s valami érthetetlen érdeklődéssel kisértem figyelemmel bal kezének fonák mozdúlatait, – világos, hogy nem tudott még vele bánni. És mennyire reszketett az a szegény ügyetlen kéz, milyen idegesen forgatta a mellény gombjait és játszott az óralánczczal, melyet időről-időre olyan görcsösen kapott marokra, mintha ki akarta volna rántani.

A vonat megállt egy perczre. Útitársunk izgatottan ugrott fel s kissé elrekedt hangon kiáltott a vonatvezetőre: – «Mikor érünk már Cesenaticóba? – A környékbeli tájszólással beszélt és hogy annál jobban megértse a választ, hevesen kihajlott, az ablakon.

– Jaj Istenem!… hát soh’ sem lesz vége, – sóhajtotta s lemondóan ült vissza helyére. Egy ideig lebámult a földre, majd kihúzta óráját s nagy kínnal előre igazította az állomás órája szerint… Futó mosolyt véltem ekkor látni ajkán, de utóbb újból elkomolyodott és kis időközökkel sóhajtozni kezdett. Néhányszor türelmetlenül csettentett nyelvével, egy szemrehányó pillantást vetett az állomásfőnökre, azután mintegy kétségbeesve tehetetlensége felett, nekivetette hátát az ülés támlájának, mintha tólni akarta volna a vonatot, hogy menjen már előre…

Végre elindultunk, de ő még ekkor sem nyugodott meg, sőt ha jól láttam, izgatottsága perczről-perczre nőtt. Újjai elkeseredetten doboltak térdén, lábait pedig fáradhatatlanul rakta egymás elé, talán így űlve is menni, futni akart szegény, megelőzni a vonatot, a mellettünk tovalebbenő szellőt, a perczeket.

Minden állomáson kihúzta óráját s hol előre, hol hátra igazította; minden állomáson megkérdezte, hogy mennyi idő múlva leszünk ott, a hová ő megy, sőt utóbb már vitatkozni is kezdett a vonatvezetővel a perczek felett. Ekkor láttam, hogy könyvnélkül tudja az útvonal menetrendjét. És ő mégis mindig újra kérdezősködött, hallani akarta másoktól, hány percz, hány pillanat választja el attól a helytől, a hová, ha repülni tudna, úgy hiszem, régen elszállt volna…

Vajjon kihez vitte első útja a korházból? Az édes anyjához… a feleségéhez, vagy a kedveséhez? Ki tudja, kinek a képe lebegett előtte és milyen gondolatok marczangolták szegény, fáradt agyát. Szemében olykor mélységes aggodalom tükröződött. Talán félt a viszontlátástól és attól, hogy mit szólnak majd ehhez a csonka karhoz, a mely esetleg mindent megváltoztathat… Azután mintegy biztatni látszott önmagát, állát kabátjába mélyesztette s lassan reménykedő mosoly kelt az ajkán. Kezével elfedte homlokát, de azért láttam: a szája alig észrevehetően mozgott, mintha leczkét mondott volna fel. Lehet, hogy édes, hizelkedő szavakat ismételgetett, kedves leczkét, a melyet ott a kórházban, hosszú betegsége alatt bizonynyal sokszor felmondott magának. Mert hosszú ideig fekhetett ez az ember betegágyán, olyan borzasztóan sápadt volt az arcza s olyan erőtlenül hanyatlott hátra a feje, mintha nem bírta volna egyenesen tartani… Soha ilyen halálos izgalmat emberi arczon nem láttam. Annyi fájdalom, kétségbeesés, annyi öröm és reménység tükröződött szemében; az ellentétes érzések egész serege gyötörte vonásait. Olykor eltorzult az arcza, azután hirtelen felderült, ilyenkor nem bírt magán uralkodni s mosolyogni kezdett…

Már túlhaladtunk az utolsó állomáson is, ösmertem ezt az utat: a következő Cesenatico lesz. Néhány percz és szegény útitársunk, a kivel egy óra hosszat megosztottam aggodalmait, czélt ért. Már úgy is csak az izgalom tartotta benne a lelket. Ha egy pillanatra erőt vett rajta a várakozás kimerültsége, valósággal élettelenné vált az arcza, fénytelenné a szeme… Még egyszer utoljára kihúzta az óráját, egy darabig merően nézett rá, azután valami lázas tevékenység fogta el, ide-oda kapkodott, egymásra rakta a dobozokat, lerántotta fejéről a kalapját s hátrasimította szép sötét haját, majd a bajuszát is kipederte egy kissé, a mi olyan szomorú nyalkaságot adott elgyötört, sápadt arczának. Végül gondosan felvetette jobb vállára a kabátját, nyilván, hogy eltakarja vele hiányzó karját s kezébe vette bőröndjét. Igy várt azután állva mindaddig, míg a vonat beérkezett.

Ránéztem. A vér fejébe szökött, ajkai remegtek s mialatt titkolódzva mosolyogni kezdett, kissé hátrahajlott, talán hogy keressék egy piczikét azok, a kik ott az állomáson várnak reá, vagy lehet, hogy nem bízott magában.

Csak egy pillanatig vesztegelt így, majd tántorogva ment az ajtóhoz. De itt sem merte mindjárt felvetni a szemét: ez a lábbadozó, beteg ember félt a nagy örömtől, még elodázta egy kicsit, még készülődött rá… Végre is azonban erőt vett magán és kipillantott.

Éreztem, hogy gyorsabban ver a szivem; reám is átragadt az az izgatottság, melylyel tele volt körültem a levegő. Előre hajoltam s keresve néztem végig a perronon. Alig hittem a szememnek, újból meg újból végig kutattam tekintetemmel a néptelen indóháznak minden befogható zugát… Hiába! nem volt ott senki, egy árva lélek sem várt erre a mi szegény útitársunkra!

Szinte féltem rá visszapillantani. Mi mehetett végbe ezalatt a lelkében?… Arcza halálsápadt volt, levegő után kapkodott s nehezen vonszolta le magát a kocsi lépcsőin. Gondolkozás nélkül ugrottam fel s a mennyire tőlem tellett, segítettem neki, azután lehordtuk utána a bőröndjeit is. De ő mindezt észre sem vette, csak állt, mintha odaszegezték volna és tehetetlenül bámult maga elé. Szemében az a fájdalmas kifejezés tükröződött, a mit eddig csak a halálra sebesített állatok tekintetében láttam,… összefacsarodott tőle a szivem.

Egyszerre azonban magához tért. Egy mentő gondolata támadhatott, mert futásnak eredt. Egyenesen az állomásfőnökhöz rohant és hevesen kérdezett tőle valamit. Amaz megrázta fejét s kissé megrántva vállát, otthagyta őt a faképnél.

Szerencsétlen útitársunk egy darabig kétségbeesetten nézett ide-oda, azután visszaszaladt hozzánk, szó nélkül felkapta holmiját s szinte futva indult át az állomás kis kertjén a tulsó oldalon várakozó kocsikhoz. Itt is kérdezősködött, rohant egyiktől a másikhoz, mintha még mindig reménykedett volna, hogy itt van, csak elbújt valahol az, a kihez ő jött…

Szomorúan néztem utána. Vajjon kit keresett ilyen szívszakadva ez a szegény csalódott ember?… Az édes anyját? – Oh nem, az itt várta volna őt bizonynyal reggel óta; – a feleségét? – az is eljött volna már azóta, hacsak kötelességből is… nem, csak a kedvese lehetett az, a ki ilyen hűtlenül maradt távol tőle.

Mikor a vonat tovarobogott velünk, a fák lombjai között láttam még egyszer utoljára a mi útitársunkat. Ott láttam állni a városba vezető hosszú fasor elején, a mely véges-végig vigasztalanul néptelen volt. Sehol egy kocsi, sehol egy ember… Ő egymagában állt a fák alatt s kis bőröndje és a dobozok, melyeket olyan kínosan hordozott magával, lábai előtt hevertek. Fáradt szemét beárnyékolta kezével, nézett, nézett a messze út felé és még mindig reménykedett, hogy eljön az, a ki nem várta őt.

A GYŰRŰ.

Még a kalapját se tette le, úgy a hogy volt, hosszú utazó kabátjában, fáradtan vetette bele magát egy karosszékbe. Az inas behordta utána az angolos bőröndöket – azután egyedül maradt. Férje a mellékszobában nyakszirtre tólt kalappal, fontoskodva rendezte az útközben összegyült szinházi, vasúti és egyéb belépti jegyeket, majd apró dobozokból nagyobbakba rakta át a szivarvégeket.

Az asszony megvető mosolylyal fordította félre a fejét. Tekintete az asztalra tévedt… Felhalmozódva hevert ott több napi postája. Egykedvüen nézte át a leveleket, aztán felbontatlanul dobta őket vissza az asztalra. Egy boríték valahogyan az ölében maradt. Lepillantott az írásra s unatkozva sóhajtott fel: – Hát még mindég ír!… Szegény bolond, hogy szerethet!

Finom újjai géplesen játszottak a levélborítékkal, sötét szeme pedig merengve nézett a nyitott ablak felé. Mintha valami emléket keresne a beözönlő tavaszi napfényben.

Csakugyan egy érzés emlékét kereste ő a tavaszi napsugárban, egy érzést, ami valamelyik elmult májusban úgy megdobogtatta a szivét.

Két év előtt a tél folyamán történt, hogy egy napon végkép megunta a férjét, sőt – az udvarlóit is. Tavaszszal azután könnyelmü közönyét érthetetlen nyugtalanság váltotta fel. Nem bírt egy helyben megmaradni. Mintha kergették volna, egész nap az utczákat járta, látogatásokat tett, de mindenünnen sietve távozott… Lázasan keresett valamit, hogy mit, azt maga sem tudta addig a napig, amelyen végre megtalálta.

Hirtelen, váratlanul jött az egész. Egyszer beszélt Szendrey Lászlóval és belészeretett. Megszerette, mert nem udvarolt neki, már pedig ez elég ok egy unatkozó szép asszonynál arra, hogy különbnek tartson egy embert az udvarlóinál s elképzelje, hogy szerelmes belé.

Mikor pedig barátnőitől azt hallotta Szendreyről, hogy nincs szive, – leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy megtudja, igaz-e.

Még jobban kezdte szeretni őt s úgy gondolta, össze kell törnie ezt az embert, hogy meglássa a szivét.

Rövid idő mulva rájött arra, hogy Szendrey Lászlónak van szive, hallotta a dobogását s nagy mesterkedéssel a kezébe is kerítette… Ekkor ezt is összetörte, mint a kiváncsi gyermekek a bábujukat – látni akarta, mi van benne. Mikor aztán úgy találta, hogy az a szegény szív telesdedtele van az ő képével, akkor rájött arra, hogy ez a gavallérja sem különb a többinél…

Kiábrándult belőle, megunta a játékot, de ekkor már elmulasztotta azt a pillanatot, mikor visszavonulhatott volna. Szendrey tulságosan szerette őt. Minden szeszélyét eltűrte, csakhogy a közelében maradhasson. Nem tudott tőle szabadulni; mint hűséges kutya, nyomában volt mindenütt. Nem ellenkezett vele s hogy kedvében járjon, úgy beleélte magát csapongó asszonyos gondolatvilágába, úgy hozzásímult az ízléséhez, hogy még nézeteltérésről sem lehetett szó közöttük. Pedig Tilda a kimerülésig törte a fejét azon, hogy mivel boszanthatná meg.

– Úgy gondolja, édesem? – mormogta ilyenkor László úr mosolyogva, – nos jó, valószinüleg igaza van.

– Nem valószinüleg! – kiáltá Tilda ingerülten.

– Bizonyára – sóhajtotta a férfi megadóan.

Így történt azután, hogy az az asszony, aki rettegett az egyedülléttől, rövid idő mulva már úgy érezte magát Szendrey társaságában, mintha egyedül lenne… «Rettenetes állapot, mikor az emberrel nem ellenkeznek!…»

Egyetlen egyszer esett meg, hogy mikor már több órán át szakadatlanul kínozta Lászlót, ez türelmetlenül toppantott lábával.

Tilda hátra vetette fejét és elmosolyodott. Végre valahára egy férfias mozdulat – gondolta s közelebb húzódott gavallérjához. De az most csökönyösen hallgatott, ő is hallgatott tehát s utóbb, mert nem tudta kis száját sokáig zárva tartani, ásítozni kezdett.

Szendrey felpillantott:

– Úgy látom, unja magát?

– Rosszul látja – szólt az asszony egykedvüen – nem magamat, hanem magát unom! – Ekkor olyasvalami történt, amit Tilda éppen nem várt… László úr megfogta két kezével az ő törékeny vállát, kétségbeesetten, dühösen megrázta, aztán hátrataszította a kereveten és – elrohant.

Az asszony dobogó szívvel nézett utána, ebben a perczben újból nagyon szerette őt. Tetszett neki, hogy meg tudott haragudni… Kedve kerekedett, hogy utána fusson. Ujjongva ugrott fel helyéről, de az ajtónál megállt s örömében összecsapta gyűrűs két kezét.

– Hát ez hiányzott a mi szerelmünkből!… A czivakodás!…

És nem tévedett. Olyan asszony volt ő, aki gyülölte a folytonosságot s a ki ép ezért a szerelemnek csakis a kezdetét szerette. Mivel pedig mindég újra nem lehet elkezdeni, a veszekedéssel akarta volna megszakítani az egyhanguságot, hogy így a kibékülés után az az illuziója legyen, mintha új szerelmet kezdene.

De alig volt ideje arra, hogy elgondolja, mennyire szereti Lászlót, milyen jó lenne, ha visszajönne, mikor izgatott csengetést hallott, azután egy csomó virággal kezében, mint egy bűnbánó iskolás fiú jött feléje az a nagy darab bajuszos ember.

Milyen meghatóan nevetséges volt ebben a perczben.

Tilda el is nevette volna magát, ha nem sajnálja, hogy ilyen gyorsan vége lett az ő fellobbanásának:

– Oh, miért is jött olyan hamar vissza!… De a férfi se nem látott, se nem hallott s egyre csak azt suttogta:

– Bocsáss meg, bocsáss meg!

Aztán karjaiba kapta a lenge szép asszonyt és oly erővel szorította magához, mintha nem akarná többé elereszteni.

Tilda egyik tükörben félszemmel látta szőke fejét a férfi vállán s ez olyan festői kép volt, hogy nehány perczig nyugodtan tűrte az ölelését, de aztán a ruhája jutott eszébe.

Kibontakozott Szendrey karjaiból.

– Tilda, édes kis angyalom!… Soha sem fogok én mást szeretni tudni! – Meghatottan nézett egy ideig az asszony szemébe, majd lehúzott újjáról egy finom piczi gyűrűt és ünnepélyesen mondotta:

– Szegény anyámtól kaptam, a halálos ágyán adta ide és azt mondta, hogy annak az asszonynak adjam, a kit szeretni fogok… Ő persze azt hitte, csakis a feleségem lehet az…

Tilda kissé elpirult és türelmetlenül intett.

– Kedves, gonosz gyerek, ne félj, hisz megigértem! Nem kérlek többé, hogy elhagyd érettem a férjedet…

Az asszony megnyugodva nyújtotta oda a kezét s mialatt a férfi újjára vonta a gyűrűt, tekintete hirtelen bejárta a fényes szobák hosszú sorát.

László kedvéért megválni ettől… őrültség – gondolta abban a perczben, mikor az a másik olyan nagyon szerette őt.

… Ez a nap volt az utolsó napja Szendrey boldogságának. Tilda ugyan viselte újján még egy ideig a kis gyűrűt, de most, hogy a férfi némi jogot formált hozzá, nem bírta többé elviselni őt. Kerülte, bujkált előle s ép úgy unta, mint a férjét. Néhány hónappal ezelőtt végleg szakított vele. Kiadta cselédeinek a rendeletet, hogy «ha Szendrey úr keres, nem vagyok itthon!»

Az ablakfüggöny mögül nap-nap után látta, mint kóborol a háza előtt, délután hallotta a csengetését, reggel pedig halomszámra érkeztek a levelei. El sem olvasta őket, felbontatlanul dobta valamennyit a tűzbe. Úgy is tudta, mi van bennük… Hadd könyörögjön, a míg meg nem unja.

De másként történt, Tilda előbb megunta az ostromot s hogy békessége legyen, végre is jobb híjján elment a férjével Monte-Carlóba.

Most hogy visszajöttek, ime az első dolog, ami szeme elé kerül, a László úr levele.

– Hát még mindég nem fáradt bele!

Mialatt gondolatai az elmult napok emlékei között tévelyegtek, keze akaratának ellenére, lassanként feltépte az ölében heverő borítékot.

– Ez aztán hűség – mormogta elbizakodottan s hálából ezért a kellemes érzésért, némi sajnálattal akart Szendrey Lászlóra gondolni.

– Ő jó volt hozzám – kis vártatra haragosan ütött az asztalra – bár ne lett volna olyan borzasztóan jó, tán mégsem untam volna meg olyan hamar… Szegény ördög, mennyit kínoztam… igaz, hogy azért szeretett… Különben bánom is én, hogy mit érez más, csak már én tudnék valakit szeretni… Pedig azt hittem, ő lesz az igazi! – Elgondolkozott. – Hányszor is hittem már ezt?

Számlálgatni kezdte az újjain, aztán felnevetett.

– Ejh! mégis csak ez szeret engem legjobban a világon! – s egy hirtelen, szinte önkénytelen mozdulattal szétbontotta a papirlapot. Kényelmesen belebujt a karosszékbe s mint mikor az ember valami mulatságos dologra készül és már előre nevet, vígan kezdte olvasni a levelet:

«Nagyságos asszonyom!»… Hát ez mi? Egyszerre elkomolyodott s ámulva hajolt az írás fölé. Röviden csak ennyi volt a papiroson:

«Azt a kérést, amit annyiszor elmondtam leveleimben, még egyszer, utolszor megismétlem, adja vissza a gyűrűt. Be kell váltanom szegény anyámnak tett igéretemet, annak akarom odaadni, a kit illet, a ki a feleségem lesz.

Szendrey.»

Első perczben nem értette meg a dolgot, pedig ugyancsak világos volt.

– Mit… mit akar? – mormogta fehér fogai között. Egy ideig zavarodottan bámult maga elé, aztán lassan elöntötte a vér az arczát. Felugrott a karosszékből:

– Ez már mégis hallatlan!… Mást mer szeretni a nyomorult!… No megálljon!… Hol is az a gyűrű… hová is tettem?

Gondolkozva állt meg egy pillanatra, utóbb a szekrény felé indult:

– Persze, mielőtt elutaztam… igen, akkor húztam le az újjamról.

Az egyik fiókban, mindenféle lommá alacsonyult emlék között akadt rá Szendrey gyűrűjére. Szórakozottan forgatta újjai között, majd méltatlankodva kiáltott fel:

– Mégis csak sok! Ezt nem vártam volna tőle! – Felpillantott s kissé félrehúzta a száját:

– Első eset, hogy olyat tesz, a mit nem vártam… Tetszik nekem!… Igazán, megölelném, ha itt volna… Miért is nincs itt?

Szép szeme, mintha a napfény arany hímpora lepte volna el, veszedelmesen kezdett csillogni. Sebesen végig ment nehányszor a szobán, végül megállt a karosszék előtt, mely hajdan László úr helye volt és mindenféle gorombaságot mormogott. Markában ezalatt haragosan szorongatta a gyűrűt.

Sehogy sem fért a fejébe, hogy ő utána még valaki mást lehessen szeretni. Elviselhetetlen volt előtte ez a gondolat s menten hivatni is akarta Szendreyt, hogy számon kérje tőle új szerelmét.

– Ez lesz a legokosabb! – de mikor a csengőre tette a kezét, egyszerre elszomorodott:

– Nem fog eljönni, az a másik nem ereszti. Mit tegyek, mit tegyek?

Egy percig tehetetlenül állt a szoba közepén:

– Soha ilyet – suttogta töprengve – megbolondultam vagy mi, de hisz én… én… Érthetetlen, hogy is nem jutott előbb eszembe.

Szomorúan bámult le maga elé a földre, aztán megcsóválta fejét és lassan felhúzta újjára a gyűrűt. Nagyot sóhajott, majd kezét a háta mögé rejtette s mintha valakivel vitatkoznék, beszélni kezdett:

– Nem adom, nem adom, mert az enyém és nem adom, mert nem adom! Punktum! De hát ha érte jön és egyszerűen elveszi?… Érte jön?… Hm!… Igaz ez lenne a legokosabb? Csak jöjjön ide, ha van bátorsága, nézzen a szemembe!

Menten leült íróasztalához és megírta a levelet.

«Egy feltétel alatt visszaadom a gyűrűt, jöjjön el érte.»

Azután felöltözködött László kedvencz ruhájába és sétálni küldte a férjét. Izgatottan várakozott. Minden kocsizörejre az ablakhoz futott s egyik czigarettát a másik után szívta el. A muló perczek növelték nyugtalanságát, szíve úgy dobogott, mint soha életében…

Mikor pedig besötétedett és Szendrey csak nem jött, úgy érezte, nem tudna többé megválni a gyűrűtől és komolyan kijelentette önmaga előtt, hogy – szerelmes!

Egész éjjel nem hunyta le a szemét s már korán reggel talpon volt. Alaposan összeszidta a komornáját, az öltöző asztaláról pedig siettében leverte az illatszeres üvegeket. Reggeli után megint sétálni küldte a férjét, hadd soványodjék…

Dél felé járt az idő, mikor végre csengetést hallott. Minden vére a fejébe szökött, kis kezeit remegve kulcsolta szivére s nyakát előre nyujtva figyelt egy perczig. Megismerte László lépteinek zaját:

– Ő az, – susogta elhaló hangon, – ő az!… Eljött, ó hogy szeretem!…

Mikor azonban az ajtó megnyilt, már kényelmesen hevert a kereveten s egy találomra felkapott könyvből olvasni látszott. Mesés közönynyel emelte fel a tekintetét.

Ott állt előtte Szendrey László. Arcza keskenyebb, halványabb volt, mint régen. Szigorúan pillantott reá. Ez kihozta az asszonyt sodrából. Elfojtott hangon tagolta a szavakat:

– Szendrey… Isten hozta! –

– Nagyságos asszonyom…

– László… hát így találkozunk? – Kissé félrefordította a fejét s csábító bájjal hajolt előre, aztán számítóan hátrált meg… Szótlanul álltak ott egy helyben.

Szendrey szeme égni kezdett, karjai kínos zavarban fonódtak össze mellén, mikéntha el akarta volna takarni a szívét, arcza lassan-lassan biborvörösre vált.

Tilda egy pillanatig még farkasszemet nézett vele, aztán hirtelen elhatározással, mintha már megnyerte volna a játszmát, kecsesen nyujtotta oda László úrnak a kezét.

– A gyűrűt akarta… itt van…

És a férfi mohón kapott a keskeny kis kéz után. Összeszorította a fogait s kezdte lehúzni a gyűrűt. De az érintés megremegtette őt, a tulajdon keze sem akart neki engedelmeskedni, a vére emlékeztette az emlékekre, mik az asszonyhoz kötötték. Összerázkodott, ajka kinyilt aztán… egyszerre csak odatapadt a gyűrű mellé.

– Nem lehet lehúzni, – tördelte kétségbeesetten.

– Soha többé! – suttogta az asszony diadalmasan.

A MAESTRO.

Mindenki ismerte az öreg Maestrot, a Rialto-híd tájékán. Évek óta látták tétlenül üldögélni egy félig kész vázlat előtt, ott a San Jacoppo templom árnyékában, a kicsiny márványhídon. Rendszerint a reggeli órákban került elő valamelyik szűk sikátorból s ballagott el nagy lustán megszokott helyére. Felállította rozoga festőállványát, rátámasztotta a vázlatot, kezébe vette ecseteit, palettáját, aztán leült a kőpárkányra s kalapját, miként a koldusok, letette maga mellé a földre.

A templom-ajtóban, mintha mi sem változott volna a piazzetta környékén, zavartalanul csörgette kulcsait a sekrestyés, az asszonyok közönyösen teregették ablakaikban a kimosott rongyokat s az aranyműves tovább ásítozott boltozott kapuja alatt. Egyikük sem vette észre a Maestrót, senki se köszöntötte jöttekor, mert hiszen olyan természetesnek találták megjelenését, mint a minő természetes volt az ő szemükben, hogy déltájban besüssön a nap a szűk utczákba s alkonyatkor a lagunák néma vize felett kigyúljanak a piczi zöld lámpák a gondolák csúcsán.

Csak akkor, ha a Rialton túlról vetődött néhány naplopó suhancz vagy utczai gyerkőcz a San Jacoppo vidékére, hangzott fel olykor az elkoptatott régi csúfolódás:

– Még most sem készült el a képed?

– Maestro!… Maestro Tintoretto!… Még mindég ezt a képet mázolod?

Az öreg piktor arcza haragosan torzult el kusza, ősz sörénye alatt. Öklével megfenyegette a gúnyolódókat, de aztán ismét csak elmerült szokásos egykedvűségébe. Üres szemmel bámult a vázlatra. Nézte az odavetett szinfoltokat, melyek a piazzetta egyik árnyas zugát s az ódon házak falai között, omladozó hídak alatt, a tengerbe vesző lagunát sejttették.

Ott a képen, az opálos vizen barna folt látszott… talán egy gondola. A házak ablakai között vörös és sárga firkantások sorakoztak egymás mellé… talán a száradó rongyok… errébb egy sötét fal felett sűrű füstre emlékeztető mázolás, – talán a szomszédos kert fái. Csupa talán, csupa bizonytalanság volt az a kép, melyre egy kis jóakarattal rá lehetett ugyan fogni, hogy a San Jacoppo környékét ábrázolja, de a mi éppen olyan jogon ábrázolhatta volna Venezia akármelyik más festői zugát is.

Hogy hol és mikor készült a vázlat, azt senki sem tudta, még Marietta, az öreg csipkeverő asszony sem, a ki pedig az aranyműves boltja feletti csúcsíves ablakból évtizedek óta figyelte, mi történik a piazzettán.

Hajdanában, a míg meg nem únták, estende a kút körül különböző vélemények hangzottak el Maestro multjáról.

A marcatobeli halkereskedő és a sekrestyés megegyezett abban, hogy bolond az öreg s csakis a San Servilioból – az őrültek házából – kerülhetett ide. A templomi koldusok ellenben, a kik irigyelték tőle még a mocsárszagú levegőt is, azt a hírt terjesztették, hogy mielőtt festő lett, zsebmetszéssel és útonállással foglalkozott.

Salvo, a félszemü gyümölcsárús, a ki az aranyművessel és Signor Santinival, a gondolatulajdonossal, az előkelő osztályt képviselte a düledező szegletházban, egyszerű rágalomnak minősítette ezt az állítást.

– Bolond beszéd – dörmögte boszusan – én tudom, amit tudok. A Maestro mindenkor tiszteletreméltó, tevékeny életet élt! – És e kevély kijelentés után vagy ezredszer elmondta, hogy az öreg piktor jó családból származik, mert az ő nagybátyjával rokonságban van, hogy hajdanában gyufát, utóbb ujságot árult a Márcus-téren, aztán gondoliére és vezető volt és végül sekrestyés lett a Santa Maria Formosa templomában. Mikor onnan valami jelentéktelen ballépés miatt elkergették, beállt inasnak egy világhírű festőhöz, a kinek nevét azonban elfeledte a bölcs Salvo.

Ebből az időből származhatott az a nevezetes vázlat, melylyel hosszú hűtlenség után egy szép napon visszakerült Carlo Gavagnini szülőföldjére – a napsütötte ódon piazzettára, ahol Maestronak – Maestro Tintorettonak nevezték el őt.

Évek teltek el azóta. Az öreg festő és vázlata már réges-régen részévé lett a piazzettának, hozzátartozott, akár a lagunákra kikönyöklő czímeres erkélyek, az ütött-kopott campanile, vagy az az eperfa mely áthajolt a megbarnult kőfalon s unalmában a saját képének köszöngetett le a zavaros habokba.

A Maestronak nem voltak nagy igényei, hát eltengődött valahogyan. Telelni rendesen egyik kórházba ment, azokban a hónapokban pedig, mikor hemzseg a temérdek utazó Veneziában, gondtalanul éldegélt csekély keresményéből. Bársonykabátja, művészkalapja, – úgy számitott, – eltart, a meddig ő, gyümölcsre, halra, meg a vasárnapi kenyérre telt abból, a mit az üzlet hozott. Az üzlet! Az volt a Maestro életének legfontosabb mozzanata… Ha idegenek vetődtek a tájra, hogy megnézzék a Rialto sziget legrégibb templomát, megálltak egy perczre az öreg piktor háta mögött. Ő ekkor szorgoskodva kezdte kevergetni palettáján a festékeket. Homlokát beárnyalta kezével, aztán vállára hajtotta fejét s összehúzott szemmel pillantott a vízre. Megesett néha, hogy az érdeklődők hosszasabban is időztek a vázlat előtt, ilyenkor a hatás kedvéért még egy-két merész vonalat is rajzolt ecsetjével – a levegőbe. Közbe-közbe lopva sandított le lábánál heverő kalapjára, melybe ő már reggel belehelyezett néhány rézpénzt. Igy sejttette a kiváncsiakkal, hogy a művész nem veszi rossz néven az adakozást! Az inglésik többnyire észrevették a szerény czélzást s mielőtt odébb mentek volna, néhány soldot dobtak a festékfoltos fövegbe.

Mihelyt az idegenek eltüntek az utcza fordulójánál, megkönnyebbülten sóhajtott fel a Maestro. Nem szinészkedett tovább, őszinte lustasággal görnyedt össze s pihente mindaddig a munka fáradalmait, míg új áldozatok nem közeledtek. Már messziről megismerte a pénzes inglésik lépteinek zaját, – mert a maga szakmájában nagy lélekbúvár volt, – s azután csekély változatossággal megismételte az előadást.

Igy éldegélt az öreg festő hosszú idők óta. A vezetők, gondolások szentesítették különös kereseti módját, mert hát Veneziában azt tartják, hogy mindenki úgy éljen, a hogy tud; a gyerekek pedig néhány centesimiért utczahosszat kiabálták az idegenek fülébe:

– Itt fest a Maestro… – il famoso Maestro Tintoretto!…

Egy verőfényes tavaszi napon, mint rendesen, ott ült a vén piktor megszokott helyén. Az üzlet nem igen virágzott. Reggel óta csak egy templomjáró vén kisasszony s szöges czipőkben, hegymászó bottal a kezében, valami Tirólból leszabadult német turista tévedt a környékre.

Délfelé járt már az idő, mikor egyszerre éktelen zenebona hallatszott a szomszédos sikátorból. A Maestro prédaszimattal emelte fel fejét, aztán hirtelen munkához látott.

A következő pillanatban egy hórihorgas angol bukkant fel a szemhatáron. Utjában egész raj szurtos gyerkőcz kisérte. Mindannyi vezetni akarta, mindannyi kiabált:

– Erre, erre signor Conte!

– Itt a templom… itt ül a Maestro… il Tintoretto… Apró kezek nyúltak felé:

– Un soldo! Un soldo!…

Az angol nehány rézpénzt dobott a gyerekek közé. Pokoli dulakodás támadt. A sok kölyök egymásnak esett. Gomolyagban hemperegtek a kövezeten. Az idegen hidegvérrel lépkedett el felettük. Mikor a hídra ért, hirtelen megállt a Maestro vászna előtt.

Kikotorta zsebéből szemüvegét s mintha legalább is egy új Tintorettot fedezett volna fel, fejét jobbra-balra billegetve, szakértő arczczal vizsgálta a vázlatot:

Utóbb még szóba is eredt az öreg piktorral. Hamisitatlan angol kiejtéssel beszélt olaszul s közbe úgy mozgott a szája, mintha legalább is fát akart volna vágni a fogaival. Szerette saját magát hallani s tetszett neki, hogy a Maestro megértette a mit mondott.

– Érdekes dolog! Mennyiért adná el ezt a képet?

Tintoretto mester, aki már készült szerepének játszására, meghökkent. Ilyesmit sohasem kivántak tőle. Zavarodottan dadogta:

– Örülök, Signor, hogy felismerte a vázlat becsét, – de fájdalom, nem tudok megválni tőle… Látja, ilyen ostobák vagyunk mi igazi művészek!

– Verissimo, – nyögte ki némi gondolkozás után az angol.

– Pedig rossz idők járnak manapság a művészekre. Azelőtt herczegek, grófok pártfogolták…

Az angol egykedvüen bólintott. A Maestro vérszemet kapott:

– Ha Dogék uralkodnának Venezia fölött, ki tudja, tán udvari festőjük lehetnék… így pedig… szégyenlem kimondani,… olykor éheznem kell.

Fenn a campanilében delet harangoztak. A Maestro sóvárogva nézett a szomszéd utcza kis osteriája felé, honnan olajba sült calamaretti illata hatolt ki hozzá.

Az idegen néhány perczig csodálkozva bámult a «Dogek udvari festőjére». Aztán gondolt egyet s abbeli örömében, hogy talált valahára egy olyan olaszt, a ki megérti őt, ha olaszul beszél, megbocsátotta az ártatlan dicsekvést és meghívta a piktort, hogy jöjjön vele az osteriába.

A Maestro nem kérette magát sokáig. Kiszedte a pénzt kalapjából s fejébe csapta fövegét. Az állványt s a vázlatot a helyén hagyta és a San Jacoppo két legtisztesebb koldusának a gondjaira bízta… Egy pillanat múlva megelégedetten lépett be új pártfogójával a kis vendéglő kapuján.

Hosszan elbeszélgettek odabent. Az angol gazdagon etette-itatta a festőt, tömte, hogy ne juthasson szóhoz s ő annál zavartalanabbul gyakorolhassa olasz nyelvtudományát. Nem vették észre, hogy mulik az idő.

Kint a piazzettán mind melegebben sütött a nap. A koldusok megunták a várakozást és elaludtak a lépcsőkön.

A gyerkőczök ott a templom körül még mindig verekedtek, a távolból barcoiuolok elnyújtott kiáltása hangzott. A tenger felől zajtalanul közeledett a lagunán egy gondola. Kikötött a híd alatt. Barna arczú fiatal ember és egy csinos fiatal leány szállt ki a partra.

A férfi zsebéből vázlatkönyv kandikált elő, kezében festékes dobozt vitt. Karjával átölelte a leány derekát s hízelgő franczia nyelvén suttogott mindegyre a fülébe.

Boldogok és vidámak voltak. Minduntalan elnevették magukat… Mikor a hídra értek, a franczia festő megállt s kaczagva mutatott a Maestro árván hagyott vázlatára:

– Nézd Suzon, ennek a képnek a mestere megszaladt a műve elől!

Az utczagyerekek észrevették az idegeneket s lélekszakadva rohantak feléjük:

– Ott a templom Eccellenza! – ordítoztak szolgálatkészen. De a festő nem figyelt szavukra, őt most csak a vázlat érdekelte:

– Ki mázolta ezt a képet?

A gyerekek elnevették magukat:

– Hát a Maestro… il famoso Tintoretto!…

– Tintoretto? – a franczia nem értette a dolgot.

– Persze, hogy ő, – vihogta az egyik fiú, – azt mondják, száz éve festi, nem is készül el vele soha!

Ezt még kevésbbé értette a fiatal művész, de mert jó kedve volt, jót akart tenni. Mosolyogva fordult a leányhoz:

– Tudod mit, nagyszerű gondolatom támadt: befejezem ezt a képet.

Leült a vázlat elé. Kiszedte festékeit a dobozból és munkához látott. A gyerekek szájtátva bámulták minden mozdulatát. Az új iskola széles modorában dolgozott. Körme hegyével tagolta a vonásokat, újjával tompította az éles szineket…

Festés közben olykor kedvese szemébe tekintett, aztán áthajolt a híd könyöklőjén s lepillantott az aranyfényű habokba. És mintha csak a leány szeméből vagy a laguna felszinéről lopta volna el a visszatükröződő képet, olyan híven, ragyogóan éledt meg keze alatt a kis világ… Végül még egy-két széles vonás s a piazzetta ódon költészete felett kisütött a nap a vásznon.

Egy perczig kedvtelve nézte bájos alkotását, aztán, mintha megunta volna a tréfát, kézen fogta a leányt és nevetgélve tovament.

– Jön a Maestro! – hangzott fel a téren.

A koldusok ébredezni kezdtek s a csipkeverő Marietta kihajolt ablakából.

Az öreg piktor kissé mámorosan jött lefelé az utczán. Mindenki hallotta, hogy dalolt, mikor a hídra lépett. A festőállvány előtt, mintha villám érte volna, gyökeret vert a lába. Elképedve meredt a vászonra… aztán megértett mindent. Összecsapta a két kezét, reszkető fejéhez kapott és keserves sírásba tört ki:

– Végem van… végem van! Miből fogok élni ezentúl!… O Dio, elvették a művészetemet!…

ELTÉVEDT CSÓK.

Későre járhatott már az idő, mert mindenki mondott már valami rosszat az asszonyokról. A zaj közepette egyedül Csánky Tamás, a nagyhirü, de kissé elvénült gavallér szívta hallgatagon szivarját s szinte csodálkozva eszmélt föl gondolataiból, mikor a társaság mind követelőbben hangoztatta, hogy most ő rajta a sor:

– Mesélj már te is valamit, öreg!…

Egy huszártiszt átszólt hozzá a dohányzó füstbevesző tulsó szegletéből:

– Csak azt mondd meg, szőke-e vagy barna… Engem csak a barnák érdekelnek!

A huszár egymaga nevetett ízetlenségén s kaczaja, akár a sarkantyúja pengése, üresen hangzott el a levegőben. A háziúr kedveskedve feszengett székén és udvariasságból mosolygott. Egy sárgaarczu emberke: Nicotin báró pedig a hivatásos dohányzók majomszerü ügyességével röpítette át a szobán a kandalló torkába tizedik szivarjának a végét.

Egy perczre feszülten figyeltek valamennyien.

– Nos barátaim, – kezdte az őszülő gavallér vontatottan, – én, bár szégyenlem bevallani, nem igen beszélhetek a szerelemről, mert hát engem nem szerettek olyan hévvel, mint benneteket… Hogy is mondjam… engem nem szeretett igazán soha senki.

A komolyság fölengedett, néhányan mosolyogtak, a huszár és egy fiatal képviselő merészen nevetett az üres cognacos üvegek árnyékában.

A képviselő azután felállt és átment a szomszédos szobába ferblizni egynehány gavallérral, a kik elunták a várakozást, a huszár pedig elaludt.

Csánky Tamás jóformán magára maradt a háziúrral és Nicotin báróval a kis dohányzó szegletében és mivel már nem biztatta senki sem, egyszerre megoldódott a nyelve:

– Ha akarjátok, bebizonyítom, hogy igazat mondtam, – dünnyögte a bajuszába és azután, bár homályosan érezte, hogy a cognac és pezsgő hatása alatt most olyas valamit fog elmondani, a mit holnap megbán, hogy elbeszélt, még is nekifogott:

– Fiatal gyerek voltam akkor s szüleim a szünidőre egy bajor városkába küldtek német szóra. Hát bizony eleinte nagyon boldogtalannak éreztem magamat. A söröző diákok között elfogott a honvágy és csak akkor nyugodtam meg, mikor egy véletlen eset folytán belekerültem abba a kis külföldi koloniába, a melyik egy csodaszép franczia asszony körül csoportosult. Azt hiszem, az egész kolonia szerelmes volt ebbe az asszonyba. Elképzelhetitek, hogy három nap alatt belebolondultam én is. Így történt, hogy mikor őszszel haza kerültem, az öregem legnagyobb csudálkozására, nem németül, hanem francziául beszéltem.

Nagy füstfelhőt fújt maga elé s egy pillanatig hallgatott.

– Első szerelmem volt az az aranyhaju szép asszony és bizonyosan azért emlékezem rá olyan világosan, annyi sok más kaland után is. Mert hát rájöttem én arra, hogy csak addig hiszszük mindig újra legutóbbi szerelmünkről, hogy az a valódi, a míg sodor az élet előre, de ha egyszer leszámoltunk vele, akkor tündérmesévé lesz emlékünkben az első szerelem… Az öreg emberek is inkább emlékeznek az anyjuk meséire, mint azokra a regényekre, a melyeket később elolvastak…

Nicotin báró szeméből kiesett a monokli, azután halkan súgta a háziúr fülébe:

– Soh’sem láttam az öreget ennyire berugva.

– Ha jól hallottam, az előbb azt kérdezte valamelyikőtök, hogy hol találkoztam a szép asszonynyal… Nos, hát mindenütt. Reggel már ott lestem az ablaka alatt, délután pedig, mint a váltóláz, pontosan beállítottam hozzá. Rendesen a villája mögötti kis kert gesztenyefái alatt ült. Meleg ifju arcza olyan benyomást tett rám, mintha aranyhajának a fénye játszadoznék rajta… És azok a feledhetetlen nagy szemek! Órákig elnéztem volna mozdulatlanul, csak akkor fordítottam félre vérpirosra vált arczomat, ha véletlenül rám pillantott… Jóformán sohasem beszéltem vele, ha szólt is hozzám, úgy tettem, mintha nem hallanám, tudja Isten, olyankor semmi se jutott eszembe. Lehet, hogy ez bosszantotta, mert igen gyakran hazakergetett. Szinte hallom a hangját, a mint kegyetlenül a szemembe mondta:

– Kicsikém, ha tudná, hogy milyen unalmas… Maga még nagyon ostoba!

– Megszégyenülve, dühösen rohantam haza, de nem tudtam mihez fogni. Fél éjszakán át csavarogtam az utczákon, jól kisírtam magamat az ablakai alatt és másnap már úgy éreztem, mintha én bántottam volna meg őt s hogy kiengeszteljem, egy virágbokrétát vittem neki az ebédem árából. Odaadni persze nem mertem, csak úgy véletlenül ejtettem le mellé a padra s aztán a háta mögűl lestem, mit szól majd hozzá.

De ne higyjétek, hogy mindig szívtelenül bánt velem. Néha kedvesen is mosolygott és ha jó hangulatban volt, egy délután többször is megkérdezte, hogy hány éves vagyok. Visszafojtott lélekzettel hazudtam egy pár esztendőt a tizenhéthez. Erre azonban ő már nem figyelt, mert vagy a félőrült angol piktort ugratta, vagy az orosz zenezsenire hallgatott, kinek műveit csak azért bírtuk elviselni, mert szerencsére Offenbachtól vette őket kölcsön. Őszintén szólva, nem igen szerettem az ő barátait, egytől-egyig búskomor földönfutók, furcsa rajongók, félreismert lánglelkek voltak, de talán mind között Harry Gordont, a szép fiatal amerikait gyűlöltem leginkább. És csodálatos, ezt a hatalmaskodó, hiú embert a többiek sem szerették, csak azért nem mertünk vele nyiltan szembeszállni, mert királynőnk pártfogolta őt…

Féltünk a szép asszony kiszámíthatatlan szeszélyeitől és nem hiába! Voltak napjai, mikor nem tűrt meg maga mellett senkit sem s valószinüleg ilyen hangulatban volt akkor is, mikor egy este, minden előzmény vagy elfogadható ok nélkül szépen kiadta mindnyájunknak az utat, mint a hogy ő mondta: föloszlatta az udvartartását:

– Hát mit bámulnak? Unom magukat, egyedül akarok lenni. Jó éjszakát! – és ezzel ott hagyott bennünket a faképnél… Az udvarlók elképedve bámultak utána, én majd hogy sírva nem fakadtam. Az orosz dühösen dörögte:

– Ha nem lenne asszony, megölném.

– Én is, – sejpítette az angol piktor, miközben a zeneköltő karjába kapaszkodott.

– Menjünk innét, urak, – szólt gúnyosan Harry Gordon s tettetett egykedvűséggel indult a kiskert kijárója felé. Lassan ballagtam utánuk, de a kapunál tovább nem vitt a lábam. Visszaosontam hát és észrevétlenül elbujtam a jázminbokrok közé, szemben a nyaraló verandájával… Itt faragtam azután az első és utolsó siralmas versemet… Nagyon soká ülhettem ott a bokrok tövében, a hold is feljött már az égre s én fázni kezdtem. Fölszedelőzködtem hát s halkan lopództam kifelé az alvó kertből. Egyszerre megálltam: előttem az út fehér porondján két árnyék tűnt fel a tiszta holdfényben. A veranda lépcsőjéről vetődtek oda s mintha csak két felleg lett volna, melyeket a szellő hajtott össze, reszketve közeledtek egymáshoz s vesztek bele egymásba egy hosszu ölelésben.

Az egyik az ő árnyéka volt, de kié a másik?… Tehetetlen vad gyűlölet fogott el s kétségbeesetten tapostam bele az árnyakba. A minő bolond voltam, tán így akartam eltiporni őket. Nyilván némi zajt üthettem, mert az árnyak hirtelenül eltüntek… Hogy értem haza, mai napig sem tudom, csak arra emlékszem, lázadó boldogtalanságomban becsületszóra fogadtam meg önmagamnak: nem látom őt többé soha viszont.

– Ohó! – dörmögte félálomban a huszár, – miféle becsületszó… katonai vagy csak amolyan?…

– Bolond dolog ilyesmit elmondani, – folytatta zavartalanul Csánky Tamás, – de a legbolondabb még csak ezután jön… Bevallom, hogy az igazi szerelemben nincs se büszkeség, se önérzet, – harmadnap újból ott voltam nála s csak még őrültebben szerettem! Ezután is hűségesen eljártam hozzá. És ő jól bánt velem, egészen megváltozott. Arcza keskenyebb, halványabb lett, szemei megnőttek s mintha egyszerre észre vette volna, hogy szeretem, mintha csak most tanultam volna meg a nyelvemen beszélni. Közelebb jöttünk egymáshoz. Mindenről mertem előtte szólani, csak arról az estéről, a két árnyékról hallgattam gyáván, pedig ezerszer föltettem magamban, hogy megkérdem tőle, ki volt a másik.

Egy napon aztán megtudtam mindent!… A szokottnál korábban mentem el hozzá, de nem találtam őt sem a kertben, sem a verandán. Fölszaladtam hát a lépcsőn s bejelentés nélkül indultam neki a szobáknak. A kis szalonban hirtelen megálltam: heves beszéd hallatszott ki a szomszéd boudoirból.

– Ne hagyj el, édes szerelmem! – Ez volt az első mondat, a mit izgatottságomban megértettem… Elszorult tőle a szivem. Azután egy türelmetlen férfihang felelt, szemrehányóan sorolva föl, hogy már két év óta jár a nyomában, szinte durván vetette a szemére, miért nem gondolta meg előbb akkor, mikor ő még nem fáradt bele a hajszába… Most már haza kell mennie… menyasszonya is van otthon, az apja akarja stb…

– A gazember! – sugtam önmagamnak, – fölismertem a hangját. Harry Gordon volt! Éreztem, hogy mennem kellene, de nem bírtam elmozdulni a helyemről. Kihallgattam az egész búcsukomédiát, a mit az amerikai eljátszott s a miben olyan szomorú szerep jutott az én szegény királynőmnek. Istenem, hogy könyörgött neki, hogy marasztotta, kérte, szeresse ezután is.

Mind hiába, Harry Gordon menni akart, mi sem kötötte ahhoz az asszonyhoz, a kit nem szeretett többé… Cak annyi időm maradt, hogy egy ablakmélyedésbe rejtőzzem, a férfi már ott állt a küszöbön, ő pedig megalázva futott utána s kétségbeesetten szorította karjaiba. E perczben jól láttam a Harry arczát: igazán visszataszító volt, a mint lopva fölpillantott a faliórára s azután sietősen bontakozott ki abból az ölelésből, a miért én akár az életemet adtam volna oda.

– Mennem kell, mennem kell! – S mialatt még egyszer megcsókolta a szegény roskadozó asszonyt, hamis pátoszszal súgta: – Mindig szeretni foglak… Isten veled, édes angyalom!

Csak nagysokára mertem kimozdulni rejtekemből. A szomszéd szobában mélységes csend volt s mikor beléptem, ott találtam őt az ablak előtt. Szinte megkövesülten bámult maga elé… Leültem az egyik szék szélére s kalapomat forgatva kezemben, azon tünődtem, hogy hát mit is mondjak… Valahol a lakásban ekkor becsaptak egy ajtót s ő a zajra kissé fölemelte fejét, szemünk találkozott:

– Elment! – dünnyögtem én rekedten. Mintha csak jóval később hallotta volna meg, a mit mondtam, pár percz multán tompán ismételte szavamat:

– Elment…

Nos és ezzel a szóval kötöttük meg barátságunkat. Nevető szeme csak egy bolond gyereket látott bennem, könnyező szem kellett ahhoz, hogy hű barátjára ismerjen… A végzetes nap után órák és órákhosszant ültünk együtt a gesztenyefák alatt, vagy barangoltunk a hegyek között, mindig Harry Gordonról beszélve. Mennyit tudott mesélni róla s hányszor mondatta el velem azt az estét, mikor a két ölelkező árnyékot megláttam a kert útján – szegény asszony, ezt szerette legjobban hallani. Mialatt beszéltem, fénytelen szeme égni kezdett s kedves kis kezét a karomba fűzte… Így élte tovább emlékezetében én velem szomorú szerelmét.

Néha voltak rossz napjai is, ilyenkor sokat sírt. Eleinte nem tudtam, hogy mit mondjak neki, de egyszer véletlenül ugyanazokkal a szavakkal próbáltam vigasztalni, melyekkel önmagamat biztattam boldogtalan óráimban és – csodálatosan megnyugodott. Ezután nem bírt nélkülem ellenni. Már korán reggel hivatott s csak későn éjjel eresztett el magától. Én meg boldog voltam, hogy vele lehettem, ott ülhettem a lábai előtt. Ha pedig megsimogatott, mint egy kis cziczát, nem cseréltem volna egy királylyal sem.

A későbbi években csakugyan képtelen lettem volna ilyen önzetlen szerepre, de egy tizenhétéves fiu nagyjából még épp olyan odaadóan, félénken szeret, mint egy leány. Az az életmód, a mit mi férfiak folytatunk, higyjétek meg, hozzájárul ahhoz, hogy szerelmünk annyira más, mint az asszonyok szerelme, mert emlékezem, ifjuságomnak ez ártatlan, tiszta szenvedélye még nem követelt semmit sem és mindennel megalkudott.

… Csánky Tamásnak kialudt a szivarja, tüzet kért, azután még halkabban folytatta:

– Be boldog voltam is én akkor, kár, hogy olyan hamar vége lett. A szünidő lejárt s én napról-napra halasztottam a hazautazást. Azt sürgönyöztem az apámnak, hogy beteg vagyok, – ő meg azzal válaszolt, ha nem jövök, hát értem jön. Ez volt halálos itéletem. Rohantam az én szép szőke asszonyomhoz, azután együtt sirdogáltunk… Néhány órával a vonat indulása előtt elmentem még egyszer hozzá búcsuzni…

Ti is búcsuztatok bizonynyal sokszor életetekben, tudjátok, hogy mi az! A míg ott voltam nála, jóformán semmit sem tudtam beszélni, csak néztem rá és csókoltam a kezét… Végre is ő figyelmeztetett, hogy mennem kell. Ebben a perczben úgy éreztem magamat, mint az olyan ember, a kit szíven lőttek, de nem fáj semmije, nem is tudja mi történt vele, csak egy lökést érzett a mellében és mégis sejti, hogy meg fog halni… Olyan gyenge lettem, mintha a múló perczekkel egy láthatatlan sebemből elfolyt volna a vérem; alig bírtam fölállani. Szótlanul csókoltam meg a kezét, mert féltem, hogy hangosan fölsírok, ha beszélni kezdek, ő homlokon csókolt, azután indultam kifelé.

De alig értem az ajtóig, elfogott a zokogás és a következő pillanatban eszemet vesztve rohantam vissza hozzá, oda borultam elébe a földre és arczomat az ölébe temettem. Vigasztalóan simogatta a fejemet és olyan kedvesen beszélt hozzám:

– Szegény gyerek… hisz régen tudtam… No ne sirjon kicsikém, idővel majd ez is elmulik!

Végre két keze közzé fogta arczomat és maga felé emelte. Ekkor láttam, milyen végtelenül szomoru a szeme… Homályosan éreztem e perczben, hogy kellene valamit mondanom, valamit búcsuzóul és szinte önkénytelenül kiáltottam:

– Mindig szeretni foglak… Isten veled édes angyalom!

Az utolsó szavakat talán már nem is én mondtam: ezek voltak a Harry Gordon búcsuszavai.

– Harry? – sikoltotta az asszony szívszakadva, azután a karjába kapott s kétségbeesett szenvedélylyel megcsókolt… Bennem búcsuzott el másodszor örökre a szerelmétől… De csak pillanatig tartott őrült önfeledtsége, észretért és eltaszított magától:

– Kicsikém, Isten vele!…

Tudtam, hogy nem látom őt többé viszont, támolyogva mentem ki az ajtón, szédültem a csókjától…

… Nos barátaim, az a csók, a mit akkor kaptam, egy másiknak szólt, – annak az eltévedt csóknak a párját kerestem azután egész életemen át s nem találtam meg soha, ezért tudom hát, hogy engem senki sem szeretett igazán.

KÁPRÁZAT.

Ott üldögéltünk a Santa Maria della Salute aljában s gondolásunk énekelve ringatta csolnakát. Venezia, mint a tenger délibábja, úszott előttünk a holdfényes vizen. A Canale-grande már mélyen aludt büszke palotái között. A szerenádok elhangzottak, csak egy-egy elkésett gondola siklott el zajtalanul a lagunák néma világába.

Szemközt a Desdemona palotáján kinyíltak a holdfényben az erkélyek porphyrrózsái, amarra túl a Piazzetta előtt, akár egy nádaserdő, emelkedett ki a vízből a gondolatartó póznák sokasága s fenn a magasban a Campanile angyala, mintha repülni akart volna, aranyszárnyait lebegtetni látszott az éji világban. A Torre dell’ Orologio érczóriásai komoran kongatták a múló időt.

A hold korongja megkerülte a San Giorgio harangtornyát s fénye libegve terült el a Giudecca szunnyadó vizén. A kicsiny csillagok is lejöttek fürödni a zsongó habokban. Ragyogva bukdácsoltak a vízben, aztán ölre kapták őket a hullámok s szakadatlanul futkostak velük fel-le a Santa Maria márványlépcsőin, mintha oda akarták volna vetni csillagkincsüket a fehér koralltemplom lábai elé.

Valaki mellettem a vízbe dobta czigarettáját… egy pillanatra kioltott egy csillagot. Feltekintettem: megint csak Gruzinszky zavarta a hangulatomat!

Micsoda bolondos játéka a sorsnak, hogy úton-útfélen találkoznunk kell ezzel a különös emberrel és pedig már négy vagy öt napja. Csak annyit tudtunk róla, hogy valami lengyel festő. Egy szállodában laktunk s a képtárban véletlenül megismerkedtünk vele. Bemutatkozott. Azóta aztán ott volt mindenütt, a hová csak néztem.

Sovány, kissé hajlott alakja, keskeny, beretvált arca váratlanul bukkant fel itt is, ott is a szűk utczák fordulóinál, elénkbe toppant a templomok homályából, az akadémia szobrai mögül, vagy a Doge-palota valamelyik rejtett ablakmélyedéséből.

Mohó, szinte tolakodó kiváncsisággal leste ilyenkor, mit bámulunk, melyik műremek ragad el bennünket. Bevárta, hogy elteljünk a gyönyörködéssel – s akkor félvállról odavetett gúnyolódással hervasztotta el lelkesedésünket. Emlékezem, szavai megannyi ostorcsapásként hatottak rám.

A Palazzo Ducaleban kicsinylő mosolylyal nézett a mennyezetre:

– Pusztulás itt minden! Nem látja, hogy sápad, vénül a Veronese világhódító Veneziája?… Hm! maholnap barna éjszakába tünnek a Tintoretto paradicsomi szentjei is…

Az akadémiában mögém lopódzott:

– Veszi észre, mint halnak meg perczről-perczre a vásznon Tiziano szinei?… Huh, megindul a freskók alatt a vakolat… Ehol ni a bájos Carpacciok, mivé lett a kis szőke szent Ursula!… Csak a hírét nézik ezek az ostoba angolok!… És a Bellini madonnái? Rájuk sem ismerek, de azért csak csodálja meg aranyporos levegőjüket, holnapra összedűlhet a San Zaccaria, meg az az öreg Frari…

Kegyetlenül tudott ilyenkor nevetni:

– Pusztulás itt minden! Megeszi a mocsár Veneziát!

Sohasem fogom elfelejteni az arczát, mikor egyszer fanyar vígsággal mutatott fel a gondolából a Palazzo Pisani megrepedezett homlokzatára:

– Nos ugy-e, még a maga nagy illuziói is elférnek ezekben a repedésekben?

… A mennyire jól illik a Dogek városához a szomorúság, olyan visszataszító hatású volt ebben a keretben a Gruzinszky czinikus keserűsége.

Most is gúnyosan mosolygott s halkan fütyörészni kezdett. Kisvártatra felém fordult:

– Mit bámulja olyan fáradhatatlanul ezt a romhalmazt?

Ekkor már igazán elvesztettem türelmemet. Boszusan feleltem:

– Elég legyen Gruzinszky úr!… Ugyan minek mérgezi meg a hangulataimat? Nem keserűséget jöttem ide keresni, hanem lelkesedést.

Egy pillanatig meglepetten nézett rám. Gondolkozni látszott. Aztán lehajtotta a fejét és szomorúan sóhajtott fel. Abban a perczben csakugyan azt hittem, nem is ő, hanem valaki más ül mellettem, – annyira megváltozott. Kék szemében elapadt az örökös gúny és mintha eddig csak lárvának viselte volna azt magán, most, hogy lehullott róla, rokonszenves lett emberien szenvedő arcza.

– Igaza van, – mondotta halkan, – nem volt jogom hozzá! Bocsásson meg!

*

– Bocsásson meg!… És mégis!…

Arcza ismét kemény és kellemetlen lett, de aztán, mialatt szeme elkalandozott a holdfényes tengeren, lassan megnyugodtak a vonásai:

– Nem, nem hibáztam nagyon, mert maguk csak a fonnyadó rózsákat, az enyészetet nézik, én pedig láttam virágjában, az igazi, az egyetlen Veneziát… Fiatalon jöttem ide valakivel, a kit nagyon szerettem.

Olyan szomorúan mondta ezt! Azt hiszem, ekkor bocsátottam meg Gruzinszkynak, megbocsátottam, mert sajnálni kezdtem őt.

Az áprilisi szellő fellebbent az Adriáról. A kis társaság odább húzódott a lépcsőn, védettebb helyre bujt. Mi ketten ülve maradtunk. Gruzinszky hozzám hajolt és mohó sietséggel kezdett beszélni, úgy, mint a hogy csak az olyan ember beszél, a ki soká hallgatott.

– Igen, ide jöttünk megünnepelni a szerelmünket… Rövid történet: egy farsangos éjjel… egy rózsa… egy levél s egy gyöngyfüzér…

Bolondnak tart? pedig most már nem vagyok az, csak akkor voltam őrült mikor hozzákötöttem a sorsomat… De nem panaszkodom, minden boldogságot meg kell váltani. Minden csóknak, minden ölelésnek egy sóhaj az ára s higyje meg, az a szerencsés ember, a ki előre fizet; én a csókok után fizettem s… fizetek egész életemen át.

… Oh milyen szép is volt az az asszony! Északról hoztam ide. Venezia volt az igazi hazája! Itt nyílt ki teljes pompájában. Illett hozzá annak a hajdani márványvárosnak a ragyogása. Aranyosabb lett a haja, melegebb az a feledhetetlen nagy szeme, könnyebb a járása. Festő vagyok, tudom mire képes a művészet: nála szebbet nem teremtett soha. Hiszi-e, hogy még a kis gyufaárus-fiúk is megfordultak utána a Piazzettán?… Ejh, még a boldogság is megállt előtte, elfeledkezett odébb menni.

Gruzinszky egy pillanatra elhallgatott. Gyorsabban szívta be a levegőt, aztán ismét beszélni kezdett:

– Szerettem őt s ha olykor lustán hevert ott mellettem a gondolában, elragadtatásomban csak néztem és nem volt szavam. Ő mosolygott s talán szeretett is ilyenkor, – nem tudom, soha sem mondta. Különben helyette is eleget mondtam én. Őszintén szólva, nem ismertem a lelkét, még akkor sem tudtam, hol járnak a gondolatai, mikor a karjaimban tartottam! Csak gyanakodtam, folyton gyanakodtam… Eleinte pusztán a gondolatai szöktek el előlem. A farsangi éjszakán aztán a mosolya is hűtlen lett hozzám… másoknak is adott belőle…

– Az a farsangos éjjel? Mit mondjak önnek róla?… Soha sem látta a carnevált Veneziában? … Ezeregyéjszakai káprázat az. Tarka volt a Canale-grande. Virágos gondolák felett picziny lampionok szines ezrei úsztak a vizen. Gittárszó hallatszott még a hullámok játékában is. A Márkus-templom körül égett valamennyi lámpa, Carneval herczeg pajkos menete vonult fel a Prokuráziák alatt. Lisztes képű Pierrók, kaczér Colombineek furakodtak át a tömegen, a Szt. Márkus galambjainak nem volt helyük a téren. Szerelemről suttogtak ott Európa minden nyelvén azon az éjszakán.

Mi az emberáradatban jártunk. Ő víg volt nagyon, mosolyogva tekintgetett jobbra-balra s nem figyelt reám, mikor szólítottam. Egyszerre…

– Nos?

– Valahogyan elszakadtunk egymástól: elvesztettem a tolongásban… Nyugtalanság fogott el. A mit azelőtt szépnek találtam, utálat lett nekem az a farsang. A szerenádosok hamisan kezdtek énekelni… Fullasztó volt a lég. Féktelen sietséggel kerestem mindenütt, – persze hiába, – végre is haza futottam.

Még nem volt otthon. A kapu alatt vártam reá. Rövid idő múlva lihegve érkezett meg.

– Hol jártál? kiáltottam türelmetlenül.

– Kerestelek! – mondotta erőltetett egykedvűséggel.

Aztán, mialatt felhaladtunk a kis palota lépcsőjén, úgy tett, mintha nagyon haragudnék.

Oh én őrült! hogy engesztelgettem, milyen alázatosan csókolgattam azt a kedves kicsiny kezet, a melyet nem tudok elfeledni… Azok a kezek!

Gruzinszky maga is észrevette, hogy milyen izgatott hangon beszél. Czigarettára gyujtott, de alig szippantott egyet-kettőt, türelmetlenül eldobta.

– Nos, hát kibékültünk. Ő adta a nagylelkűt, én pedig… ha végig simította a homlokomat, mindent elfeledtem…

Másnap hamvazószerda volt. Marion a templomba ment. Minek? Látja, milyen bolond az ember, akkor nem jutott eszembe, hogy soha sem jár templomba. Én otthon maradtam, valami sürgős megrendelésem volt. Kint festegettem az erkélyen. Délfelé járt az idő, mikor haza tért. Arcza ki volt pirulva és most, ha visszagondolok, emlékezem, milyen lázas sietséggel, milyen szokatlan részletességgel számolt el minden lépésről, a mit tett. Ha egy asszony ilyenkor sokat beszél, azért teszi, mert el akar valamit hallgatni. Feltűnően engedékeny és kedves volt hozzám. Akkor nem töprengtem ezen. Megcsókoltuk egymást és dolgoztam tovább. Ő a mellékszobában dúdolgatott. Egyszerre hangokat hallottam, azt hittem, hogy a szolgának parancsol valamit. Mikor feleszméltem munkámból, csend volt. Kis vártatva ugyanaz a férfihang ütötte meg a fülemet. Úgy emlékezem, ekkor rögtön felugrottam és bementem a szobába. Egy ismeretlen úr állt előttem. Bemutatkozott. Valami orosz herczeg volt.

– Bocsásson meg uram, hogy zavarom, – mondotta vontatott hangon – de megakartam tekinteni ezt a kis palotát, miután eladó!

– Ah úgy, – dörmögtem én tüntető hidegséggel s dühösen mértem végig az idegent. Csinos ember volt, olyan, mint a minők az orosz gárdatisztek. Hatalmas karcsú alak, finom kezek, nőiesen lágy vonások, hegyesre nyírott szakál… az a typus a melyik a legtöbb asszonynak tetszik.

Kimérten, de leereszkedő udvariassággal viselkedett. Sokat beszélt utazásairól, a művészetről, mondott néhány burkolt bókot Marionnak s végül megvette egyik tájképemet. Mikor kifizette az árát, Marion elpirult. Talán szégyelte, hogy csak egy szegény festőt szeret.

Miután magunkra maradtunk, szótlanokká lettünk mind a ketten. Ő durczásan fordította félre a fejét valahányszor rá néztem, – kerülte a tekintetemet. Egész nap rossz kedvünk volt, csak estefelé lettünk vígabbak: akkor vettem neki azt a rózsát.

A rózsa!… Még másnap is feltűzte fehér ruhájának csipkefodrai közé… Ott álltam mellette az erkélyen. Soha sem volt olyan szép, mint abban a perczben. Kecsesen dűlt a párkányra, fiatal meleg teste alatt, tán még a márvány kék erecskéi is megéledtek. Rajongó zavarral néztem őt, szemem szomjasan csüggött finom nyakán, rejtélyes kis arczának vonalain. Ah őrület! Arany haja meggyujtotta körülöttem egész Veneziát… Nem, nem merek visszagondolni rá… hagyjuk ezt…

A festő összeszorította ajkait.

– Hát igen, most már emlékezem… Ott álltunk egymás mellett. A Canale-granden lassan közeledett felénk egy gondola. Marion levette kebléről a virágot s hanyagul játszadozott vele. Kicsiny szalagos legyezője e pillanatban lecsúszott karjáról, – a földre hullott. Lehajoltam érte és – mikor feltekintettem, a rózsa nem volt többé kezében.

– Hová tetted a rózsát?

– Én,… én?… Leesett.

Féltékenyen hajoltam át a könyöklőn. A gondola akkor tünt el az egyik laguna hajlásában. Be sem várva mentegetőzését eszem nélkül rohantam le a lépcsőn… Beleugrottam az első gondolába, a mi az utamba akadt. Rákiáltottam a Marinaiora:

– Siess, evezz utána! Hamar!… Ott van!…

… Végre utólértük a csolnakot. Az orosz hevert benne közönyös arczczal. Úgy tett, mintha nem ismerne, elnézett a fejem felett. Tomboltam dühömben, szét tudtam volna tépni azt az embert, de hallgatnom kellett, mert a virágot nem láttam nála. Elrejtette.

Esteledett, mire haza értem. Marion ismét az erkélyen állt s az alkonyi fényben, jól láttam, egy levelet olvasott. Meghallhatta az ajtónyílását, mert hihetetlen gyorsasággal összetépte a levelet s mikor melléugrottam, már nem volt a kezében. Ledobta azt is, mint a rózsát.

– Marion! Marion! – kiáltottam vak haragomban – megcsalsz… nem szeretsz! – Szédültem, tántorogtam, magam sem tudom, mit mondtam még, mit tettem. Csak arra emlékezem, hogy megmarkoltam törékeny vállát, nyakáról letéptem a ruhát és rázni kezdtem, mint egy őrült. Magamhoz szorítottam, hogy a lélegzete is elállt, aztán félrelódítottam. Remegve, görnyedten tapadt a falhoz, én pedig lerogytam a földre és sírni kezdtem, mint egy asszony.

Alattomos gyülölettel nézett rám egy ideig, olykor megvillant a szeme. Utóbb kiegyenesedett s hátra simította arczába csüggő haját. Lassan közeledett felém, hol magasra tartotta fejét, hol meg, mint egy macska kecsesen hajolt előre… Most már sejtem, hogy ezekben a változó mozdulatokban nyilatkoztak meg számító tervei. Még ekkor nem tudta, hogy mit tegyen. Aztán egyszerre határozott. Szeliden, engesztelően mosolygott rám s letérdelt mellém a földre. Simogatta, czirógatta a fejemet, csitított akár egy gyereket, végül mikor már egészen a hatalmába kerített, oda kinálta az ajkait…

– Jó volt?… Kell még? – suttogta csábítóan s mielőtt felelhettem volna még egyszer – ezerszer megcsókolt. Lehet, hogy soha sem szeretett, de békítni, csókolni úgy tudott, mint senki e világon.

Részegen néztem a szemébe, hiába megint csak én voltam a vesztes.

Gruzinszky eltakarta az arczát.

– Oh, miért nem tudok szabadulni ezektől az emlékektől… Úgy égetnek még most is… Bolondokat mondok, össze kell szednem az eszemet. Rövid leszek.

– Igen, hát a gyöngyfüzér! – a festő keserűen felkaczagott, a kis társaság meglepetten figyelt egy pillanatra, aztán tovább beszélgettek.

– Az a gyöngyfüzér, – mormogta a lengyel fájdalmasan, – szerelmünk első napjaiban ott látta meg Marion a Márkus-tér valamelyik boltjában, Vágyakozott utána soká, de nekem nem volt elég pénzem hozzá. – Nagy jelenetünk után, a mint ott térdelt mellettem, egyszerre szemembe ötlött, hogy összetépett ruhája alatt meglátszik a nyakán kezem szorítása. Borzasztóan elszégyeltem magamat. Könyörögtem neki, bocsásson meg… Aztán eszembe jutott valami:

– Marion, kedvesem, holnap betakarjuk az én durvaságomat. Akarod? Reggel elhozom a gyöngyfüzért, milyen jól fog illeni a te királyi nyakadra!

Bólintott s különösen kezdett nevetni.

Másnap még aludt, mikor felkészültem. Óvatosan csókoltam meg a haját… Később mikor felidéztem emlékezetemben ezt a perczet, eszembe jutott, hogy mosolygott álmában. Sietve indultam a Márkus-térre. Korán jöttem, még várnom kellett, csak egy óra múlva nyitották ki a boltokat. Gyerekes boldogsággal vittem haza az ékszert. Előre örültem az örömének. Halkan nyitottam be a szobába… Nem volt ott. Kimentem az erkélyre. Még egyszer megnéztem a gyöngyöket. Aztán vártam; ismét keresni kezdtem. Az idő mult, Marion nem jött. Végre is elvesztettem a türelmemet. Lefutottam a portáshoz. Senki sem látta elmenni. Kerestem össze-vissza, törtem, zúztam, a mi a kezembe akadt… azt hittem, eszemet vesztem. Őrjöngve rohantam vissza a szobába… ekkor megtaláltam a levelét. Az ő írása! Reszkettem egész testemben. Csak ennyi állt a papiroson:

«Köszönöm a gyöngyöket, de nem várhatom be őket. Add oda majd annak, a kit utánam szeretni fogsz.»

Nem tudnám elmondani, mit éreztem akkor. Abban a perczben meghalt bennem valami…

Irgalmas Isten! mennyit kerestem őt, bejártam Veneziának minden zugát. És mentől több helyen kutattam hiába, annál üresebb lett nekem ez a város… elhagyott pusztaságot láttam mindenütt. Menekültem innen, csak azt a gyöngyfüzért vittem magammal, most is őrzöm még… nem adtam oda soha senkinek.

*

A festő két kezébe temette homlokát. Hosszasan hallgattunk. Mikor ismét felvetette tekintetét, a holdfényben könnyesnek láttam a szemét, de arczára már visszaerőltette a sivár kifejezést:

– Sok idő mult el azóta, – dörmögte vontatottan, – gyakran eljöttem Veneziába, most vagyok itt utólszor, hiába kerestem a tündérvárost, nem találtam meg többé. Nyugodtan nézem, nem fáj a szivem, mert hiszen egészen más valami lett azóta belőle. A lagunák szennyesek, a kihalt paloták falai megrepedeztek, a képek elhalványultak és tudja-e, hogy a hajdani szivárványhíd, – a Rialtó méltó helyévé lett annak a csőcseléknek, a melyik manapság rajta tanyáz. Mesés gyorsasággal pusztult el ez a város! A mi megmaradt belőle, nem Venezia többé… csak az enyészete.

Tétován nézett reám, aztán habozva folytatta:

– Érthetetlen miért csudálják ezt a pusztulást… Vagy hát én tévednék? Csak énnekem szürke az ég, tompák a szinek, romok a paloták? Oh mondja, miért van ez így, miért nem láthatom Veneziát olyannak, a minő hajdan volt… miért nem láthatom olyannak többé soha?…

– Soha! – ismételtem önkénytelenül Gruzinszky utolsó szavát. Aztán odafordultam hozzá:

– Örökké szép marad ez a város, de az igazi Veneziát csak annak a szemében láthatjuk meg, a kit szeretünk…

UTOLSÓ TAVASZ.

Lassu, öreges léptekkel indult el… Körülötte nyüzsgött az utcza népe s a tovamenők olykor udvariatlanul lökték meg az ezüsthaju gavallért. Haragosan pillantott ilyenkor fel, kissé megrázta a fejét és botjával nagyot koppantott a kövezetre… Rossz kedvében volt, pedig a nap tündökölve sütött feje felett s mint madárszántotta azurfolyócska, kéklett a házak között a tavaszi ég keskeny szalaga. Lázas nyugtalanság reszketett a légben. Az emberek siettek, mosolyogtak, mintha örülnének, hogy élnek, mintha mindannyiuk szivét átjárta volna az az ébresztő szellő, a mely túl a nagy városon, nyíló virágok völgyében született.

Csak a hajdan olyan hires, mulatós gavallért kerülte el a nyugtalanító tavaszi fuvallat; nem ébredt többé az ő kiégett szivében egy vágyódás, egy érzés, egy kicsinyke napsugár sem. Még a régmult idők emlékei is olyan hidegek, színtelenek voltak, olyan egyformák fiatalságának annyiszor megújuló szerelmei, sőt azok az asszonyok is, a kik életében útjába akadtak, – most, hogy visszagondolt reájuk, – hasonlítottak egymáshoz. A nevüket jóformán elfeledte, megkülönböztetni sem tudta már őket, – ép úgy mint az éveket, a napokat, melyek közül, úgy érezte e perczben, egy sem volt szebb, egy sem volt boldogabb a többinél.

– Vége mindennek, – gondolta leverten s körülötte ezalatt valami nevető ellenmondásként nyüzsgött tova a tavaszi élet. Hiába! mint a hogy az ifjuság sohasem oly fiatal mint tavaszszal, az öregek sem érzik magukat soha annyira véneknek, mint akkor, mikor megéled minden, megy előre a nyár felé s elhalad mellettük, – mellettük, a kiknek már nincs hová menniök.

Baji Gábor is nagyon öregnek és fáradtnak érezte magát… a szíve volt szomoru! – Előttem is, mögöttem is nagy semmi, ez lenne hát az életem! Egyedül vagyok, egy árva emlékem sincs, amitől felmelegedhetném,… csak legalább még egyszer bírnék valamit érezni, tudom Istenem, annak az emlékét megőrizném!

Megnézte az óráját, ásítozni kezdett, rettentően unta ezt a czéltalan bolyongást. A wist-partieja csak hatkor kezdődik, addig valahogyan agyon kellene ütni az időt… de hát hová menjen?… Ekkor egyszerre eszébe jutott, hogy néhány nap előtt egy levelet kapott. Valami régi ideálja írt neki. Vagy negyven év előtt szerették egymást. Az asszony a szakítás után az isten háta mögé, Erdélybe szökött, bár levelében úgy mondja, hogy külföldön élt, – többé nem találkoztak és most felköltözött a fővárosba, ír neki s hívja, hogy látogassa meg.

Még az arczára sem emlékezett… Szőke volt-e vagy barna, nem tudta már, de hát az különben is mindegy, azóta bizonynyal megőszült…

– Mit akarhat? – kérdezte magától egykedvüen, – elmenjek, ne menjek?… Ejh! – és gyorsabb léptekkel neki indult.

Mikor felhaladt a kis palota lépcsőjén, minduntalan megállt.

– Be rossz lépcsőket építenek manapság, – dörmögte ősz bajuszába és reszelgetni kezdte a torkát. – Ördög vigye, csak a regényekben szép az öregkor; ha azoknak a gazembereknek, a kik leírják, úgy fájna a derekuk, mint a mienk, nem hazudoznának annyit össze az ezüstfürtök, meg a nagyapók romantikájáról.

Mire felért az emeletre, kimaradt a lélegzete, várt egy ideig, köhécselt, aztán kihúzta magát és becsengetett.

Pergamentképü, rozoga inas nyitott ajtót.

– Fogad a méltóságos asszony? – Igen, – no itt van a névjegyem.

Az öreg inas, a ki bakter lehetett hajdanában valahol Csángó-Hétfaluban, mintha csak az éjfelet kiabálná, nagy hangon harsogta a Baji Gábor fülébe:

– Parancsoljon besétálni a vizita-szobába, de instálom, várni köll ám egy cseppet.

– Csak jelentsen be, – dörmögte Baji, mialatt agglegényes pontossággal igazított a nyakkendőjén s átlépte a kis szalon küszöbét… A szobát elözönlötte a tavaszi fény, köröskörül mindenütt virágok nyíltak s a kedves ódon levendula szaga még átküzdötte magát a divatos új párfüm nehéz illatán.

A gavalléros öreg úr leült az egyik karosszékbe.

– Hiába, mindig csak várni kell, gondolta ásítozva és már meg is bánta, hogy eljött ide. – Az asszonyok mentől öregebbek, annál tovább öltözködnek s annál inkább megváratják az embert… Különben a mi ő méltósága korát illeti, attól ugyan holnapig is lophatnám itt a napot. Nem értem a nőket, hisz nekik még csak borotválkozniok sem kell… Vajjon mit csinálhat most? A haját, a ruháját igazgatja, talán még be is pouderezi az arczát! Ugyan mi a manónak!

Forgatni kezdte az újján nagy pecsétgyűrűjét, a mi nála mindenkor az unalom jele volt, aztán gondosan lefricskázott egy porszemet kifogástalan kabátjának bársony hajtókájáról…

Körülnézett a szobában. A régi bútorok közé tolakodóan vegyültek a modern angol karosszékek, a vékonylábu, finom iróasztalon a tűzbenégő tifani váza mellett bájos Alt-Wien-virágtartóban orgona-ág hajladozott… A zongorán, lehajtott fejjel egy úrnát vivő kis tanagra-figura állt, vagy tán inkább jött feléje. A kandallón márványoszlopos empire-óra ketyegett s ingáján libegve szállongott a nagy Napoleon császári madara…

Mindez olyan idegen volt neki, semmit sem ismert többé ebben a szobában, mihez sem fűződött semmi emléke, – akkor régen, más bútorok, más levegő lehetett az asszony körül. – Közvetlenül előtte a háromlábu asztalkán selyemkötésü könyv hevert. Nem mert hozzányulni, – bizonyosan valami Ohnet-regény!… Hanem aztán, a mint vizsgálgatta, egyszerre a szemébe tűnt, hogy a könyv sokat forgatott lapjai közül egy szárított virágnak a szára kandikál elő.

– Vajjon kitől kapta ezt a virágot, hogy így őrzi? – gondolta és gúnyolódó kedve egyszeribe elszállt,… szomoru irigység fogta el. Ezen a tündöklő tavaszi napon a legkisebb érzést is megirigyelte ő az emberektől. Végtelenül üresnek, czéltalannak látta az életét. Mit nem adott volna most egy maroknyi érzésért, egy kicsinyke melegségért! És még csak nem is okolhatott senkit sem azért, hogy ilyen egyedül maradt a sötétben, az élete végén. Maga volt a hibás, az új szerelemért mindig megtagadta a régit. Összetépte a leveleket, a száraz virágokat a tűzbe dobta, addig-addig, míg egy napon, mielőtt új szenvedély lobbanhatott volna fel a szivében, kigúnyolta, elfeledte a legutolsó szerelmét. Így maradt ő emlékek nélkül.

Ha az ember szomorú, akkor már nem unatkozik. Baji Gábor keze sem játszott többé a pecsétgyűrűvel, fáradtan nyilt ki az ölében; meggörnyedve, csüggedten ült ott mozdulatlanul mindaddig, míg egyszerre valami fénysugár nem tévedt a szemébe. Lassan emelte fel szép ősz fejét és a hogy körülnézett, tekintete megakadt egy képen, melynek üveglapját most érhette el az ablakon beömlő napfény. Az üvegen ezer szilánkra tört a napsugár s visszaverődve aranyos özönnel árasztotta el a szoba legsötétebb szegletét is. Világosabb lett e perczben a vén gavallér körül a világ és csodálatosan, – minden fény arról a képről sugárzott feléje.

A nagy csillogás szinte elvakította s csak, miután egy ideig merően nézett a képre, vált ki lassan a ragyogásból két sötét pont:… két bánatos fekete szem tekintett reá.

Baji Gábor kiváncsi lett, felállt és megindult a szoba tulsó szöglete felé, közbe pedig ámulva pillantott azokba a mélytüzü, panaszos szemekbe, melyek mint egy varázsütésre, – rég feledett emlékeket keltettek életre a lelkében. Oh, ezek a szemek valaha szerelmesen csüggtek rajta, egy messze nyári alkonyaton karjaiban tartotta azt a karcsu lenge testet s vállára hanyatlott az a fekete fürtös asszonyfej, a melyet most már tisztán látott az üveglap mögött.

– Ida, – sóhajtotta halkan, – soh’sem hittem, hogy viszontlátjuk egymást! – Kicsinyke gyöngédség lopódzott a szivébe. Az előbb még egy emléke sem volt és most, mentül inkább közeledett a pasztellképhez, annál több s annál szebb emlék jutott eszébe. Tisztán látta maga előtt azt a madárdalos mezőt, amelyen hajdan, fiatalon haladtak ők ketten át; látta a hársat ringó lombjaival, mely alatt örök hűséget, örök szerelmet esküdtek egymásnak. Egyszerre dobogott a szivük, egy lehelletben szállt el ajkukról a lélegzet, egyetlen egy árnyékot vetett ölelkező alakjuk a mező virágaira… Akkor igazán hitte ő maga is, amit esküdött, – de egy hónap mulva már mindent elfelejtett. Az asszonynak maradt a szerelem és a bánat, – ő bizonynyal hűségesen megőrizte azt…

Emlék emlékre torlódott lángra gyujtott képzeletében. Mindazt a szépet, a mit átélt, szerelmét, a mit annyiak között osztogatott el, összegyüjtötte gondolatában s ráruházta erre az egy asszonyra, mintha csak ő érte vert volna a szíve elmult ifjuságában, mintha ő lett volna egyetlen szerelme.

Közelebb hajolt az arczképhez, mohón, meghatottan nézte a finom vonásokat, az arczon a halvány pirt, a melyből minden tavasz napfénye vitt már el valamit. Aztán egyszerre, – talán a képről visszaverődő sugárözön szállt a szivére, melegség fogta el egész valóját. Szive gyorsabban vert e perczben mint valaha, de hisz a haldokló madarak is erősebben csapkodnak szárnyukkal, ha már lehullottak a földre, mint akkor, mikor még repülni tudtak.

Baji Gábor elfelejtett gondolkozni. A keret mellett két oldalt odatámasztotta tenyerét a falnak, féltérdét megvetette egy kicsiny kereveten és még inkább előre hajolt. Mind jobban, mind közelebbről akarta látni a kedves arczot, pedig homloka már csaknem a képhez ért, lehelletétől elhomályosult az üveg… és aztán, még egy pillanat s maga sem tudta hogyan, megcsókolta a gyermekes ajkakat. – A fiatalságát csókolta meg!…

Önfeledtsége csak egy perczig tartott. Úr Isten, ha meglátta volna valaki. Riadtan fordult hátra…

És, csakugyan meglátta valaki: egy öreg ember nézett rá zavarodottan a tükörből. A saját arczát pillantotta meg s válla felett annak a szép ifju asszonynak a barna fejét. Olyan közel voltak egymáshoz az a mosolygó, tiszta női arcz s az ezüst haju öreg gavallér és közöttük mégis elfért egy egész hosszu élet.

A lakás tulsó végén egy ajtó csapódott. Baji Gábor összerezzent. – Most mindjárt jönni fog, de nem a mosolygón bánatos szép Ida, hanem az ősz, törődött öreg asszony, a ki majd fénytelen szemmel néz reá és elűzi az ő szivéből fellobbant emlékeit, lehűti, megdermeszti ezt az utolsó melegséget, a mit pedig úgy szeretne megőrizni.

Hirtelen összegombolta kabátját s akár egy tolvaj, a ki nagy kincset rabolt, elindult az ajtó felé. Szinte futva haladt át az előszobán, ment le a lépcsőn, ment és vitte magával, vitte a szivében az utolsó tavaszt.

A KISÉRTET.

… Hát csakugyan meghalt szegény Julie tante!… Hosszan néztem ki az őszi ködbe. És mentől jobban leereszkedett az alkony a vigasztalan tájra, annál inkább élni kezdett lelkemben az ő emléke. Szegény öreg néni, hányszor hívta a halált, vajjon hogy nézett most a szemébe?

Még mindig ott álltam az ablaknál és bámultam ki a ködbe vesző csupasz fákra. Alattuk, mint megannyi haldokló emlék, reszketett meg néha a tavalyi lomb. Régi dolgok jutottak eszembe. Mintha csak ódon, aranycsattos könyvben lapoztam volna, a melynek minden lapját Julie tanteról irták tele, megéledt előttem az emléke. Mindjárt a legelső lapon, úgy, a hogy hajdan szokták, ott volt az ő képe. Ódivatu finom rajzocska, olyan pontos, hogy meglátni rajta keskeny arczának minden barázdáját, hófehér haját, mélyen fekvő szemét, mely olyan sötéten, fénytelenül bámult olykor órákhosszant a semmibe, s a furcsa öreg gyűrűket újjain…

Magam előtt láttam ebben a perczben Julie tanteot, olyan világosan, mint régen gyermekkoromban, mikor leküldtek hozzá nyaralni s heteken át voltam vele együtt. Jól emlékezem, nap-nap után ott fogadott bennünket gyerekeket a zöld szalonban, mely olyan kopott volt, mint az egész háza, mert ő nem igazíttatott semmit sem a lakásban.

– Minek, hiszen talán csak meghalok nemsokára! – szokta volt mondani, – kitart, a míg én élek. – És azután élt tovább, azt hiszem, túlélte a butorait. Közülünk is, a kik ott játszottunk a térdei körül, meghalt már egy-kettő; elköltözött Klementina, az öreg komorna is, a kit Bécsből hozott magával vagy hatvan év előtt s a ki az utolsó időkben már mankón vitte be a tantenak a selyemrojtos szivárványszínü shawlt, de azért nem fogadott helyette mást: «úgy is meghalok nemsokára!»

A kocsis, az inas, mind csupa remegő fejü aggastyán volt, a parádés lovaknak pedig úgy járt az oldaluk, mint két régi harmonika s úgy gondolom, nem láttak egyik szemükre sem.

Mi gyerekek azért mégis nagyon szerettünk a Julie tante kastélyában lenni. Senki sem parancsolt, mienk volt az egész határ s napestig állt a hanczurozás. Csak alkonyat előtt kellett bemenni hozzá a zöld szalonba. Ott ült mindig a pamlag szegletében, kulcsos kosárkája mellette állt a földön s keze tétlenül hevert ölében. Mozdulatlanul nézett maga elé, mintha várt volna valakit s talán, hogy el ne mulaszsza a látogatót, talánt azért nem fogott egész nap semmibe sem. Sehogy se tudtam én megérteni, miért ül olyan csendesen, várakozóan, mikor kivülünk nem jött ide soha senki. Nem is halandó vendég lehetett az, a kire ő várt. Emlékszem, hogy gyűlölte az embereket és a zajt. E világon egyedül csak a gyerekeket szerette igazán, minket, a parasztok, a koldusok gyermekeit s mikor úgy alkonyatkor körülte ültünk, nem egyszer láttam mosolyogni. Szeretett velünk beszélgetni, kicsiny gondjaink érdekelték, szívesen hallgatta, ha játékainkról meséltünk és ő maga is gyönyörű meséket mondott nekünk.

Óh, a Julie tante meséi voltak a legszebbek, a miket életemben hallottam. Ismerte ő a tündérek és törpék bűvös birodalmát, a rőtszakállu óriások hazáját az Operencziás tengeren túl s a hableányok kristálypalotáit a kék vizek mélyén. Minderről tudott Julie tante regélni, olyan szépen, hogy elhallgattuk volna akár reggelig. De mikor lassan elsötétült a zöld szalon s a nagy, elhanyagolt parkra ráborultak az est árnyai és ő nem láthatta többé az összebúvó gyermekfejeket, akkor egyszerre halkabb lett a szava s egymásután meghalatta meséjében a legszebb, a legboldogabb tündérkirálynőket… Körülötte a sötétben csendesen sírdogáltunk és Julie tante csak annyit mondott még:

– Ne sírjatok gyermekeim, jó azoknak, a kik fiatalon halnak meg!…

*

Évről-évre, mint a nyár az öreg park mohos fái közé, mi is visszatértünk Julie tante ódon kastélyába és ő változatlanul ült a zöld kanapé sarkában még mindig. Csak úgy nem változtatott helyet, mint a kis secretaire, melyen emberemlékezet óta nem írtak, vagy akár a nagy karosszék az ablak előtt. Épp úgy láttuk viszont, mint a hogy őszszel elhagytuk, mintha nem mozdult volna azóta. Csak az arcza lett ránczosabb és a meséi szomorúbbak. Regéiben most már mindenkinek meg kellett halnia… Vontatottan, egykedvüen mesélt a tündérleányok életéről, de szinte örömmel mondta el haláluk történetét, valósággal gyönyörűsége telt benne.

Még néhány év és a százados fák a rácsos ablakok előtt egészen összeborultak s immár örökös félhomály derengett a zöld szalonban. A kulcsos kosárkában megrozsdásodtak a használatlan kulcsok s Julie tante, mintha fogyni kezdett volna a kanapé szegletéből. A mennyivel megnőttünk mi, annyival lett kisebb a tante, azt hiszem, most már egy gyermekkoporsóban is elfér szegény; pedig úgy mondják, valamikor magas és karcsú volt s olyan szép, mint azok a tündérleányok, a kikről annyit mesélt. Úgy is élt ott abban a kastélyban, mint valami mesebeli várban, magában, elhagyatottan. Egyedül mi látogattuk s közülünk is minden nyáron elmaradt egy-egy gyerek, lassan-lassan kinőttünk a vakáczióból. Én jártam el a leghűségesebben hozzá s csak most néhány év előtt volt, hogy utólszor üldögéltünk együtt a zöld szalonban. Julie tante mesélt és sóhajtozott épp úgy, mint az elmult jó időkben s nem fáradt bele mindegyre megismételni, hogy szeretne meghalni! Ez a régi mondása ekkor már valósággal a szavajárása volt.

Nem voltam többé gyerek én sem s az első szerelem tavaszi vihara átjárta a lelkemet. Byroni világfájdalommal bolyongtam az ódon park begyepesedett útain, hol hajdan annyit hanczuroztunk és jelentősen bólintottam, valahányszor a tante mondogatni kezdte, hogy szeretne meghalni. Én is meg akartam halni akkortájt s mivel az öreg inas bizalmasan elárulta nekem, hogy a ki három gyertyát éget szobájában, az hamarosan a másvilágra költözik, tehát mint kellemes öngyilkosságot alkalmaztam ezt a csalhatatlan módszert és regényes mosolylyal raktam minden este három égő gyertyát az asztalomra.

A tante észrevehette búskomorságomat s figyelmesen nézett rám mindannyiszor, mikor az ő szava járására bólintottam. Talán bizony nem tetszett neki az a gondolat, hogy én is meg akarok halni! Egy napon azután nem állhatta tovább, türelmetlenül kérdezte:

– Ugyan mit bólintgatsz mindegyre?

– Ah, Julie tante, most értem, hogy ha az ember nem gyerek többé, akkor… akkor szívesebben hal meg! – A mint kimondtam, szinte megborzongott a hátam attól a gondolattól, hogy szavamnál fog valaki. Nem, szó sincs róla, még sem akartam én komolyan meghalni. Isten őrizzen, de azért nem árultam el magamat, konokul állítottam továbbra is, hogy egyetértek a tante kivánságával.

– Nagyon fiatal vagy te még, – sóhajtotta a néni, – nem értesz te semmit, azt csak mi öregek értjük.

Hosszasan hallgattunk… és azután azon az estén mondta el nekem Julie tante utolsó meséjét: a saját históriáját. Egyszerű, mindennapi történet volt az, ki tudja, hány asszonynak a története.

*

A tante hihetetlenül őszintén szólt, soha sem tudtam magamnak megmagyarázni, hogy mi indította őt ilyen nyílt vallomásra. Beszélt gyermekkoráról, első szerelméről s mindez úgy hasonlított az én élményeimhez. Édes Istenem, nagyjából, be egyformán éljük le mi emberek az életünket!… Azután szinte kérkedve mondta el, milyen szép volt ő egyszer, hogyan ünnepelték s hogy három vármegyére szólt a táncza. Ki hitte volna, hogy Julie tante valamikor tánczolni is tudott; én még azt is alig képzeltem el addig, hogy egyáltalában mozgott ő, a ki, mióta visszaemlékeztem, mindig úgy ült a zöld pamlag szegletében, mintha oda volna nőve.

Mialatt beszélt, valósággal tűzbe jött s rólam időnkint egészen megfeledkezett; csak önmagának mesélt úgy, a hogy bizonynyal sokszor tette a magányos téli estéken. Néha szinte elhalt a hangja. S én egy árva szót sem értettem az egészből.

… Körülöttünk leszállt az alkony, a park elaludt zöld lombjai alatt s a tante még mindig mesélt, – szinte fájdalmasan beszélt az esküvőjéről. Nem mondta ki ugyan, de azért mégis éreztem, hogy nem szerette a férjét, bár úgy látszik, eleinte vígan élte mellette napjait. Egy bál volt az egész fiatalsága, közben pedig, – a mint kivettem, – nem ért rá sem gondolkozni, sem szeretni. Szeretni!… de mégis egyszer mintha mondott volna ilyesvalamit, bár olyan halkan mondta, hogy nem voltam egészen bizonyos benne. Azután össze-vissza beszélt nagy boldogságról és sok szenvedésről, egy elviselhetetlen kettős életről s egy végzetes óráról, mikor mindennek vége lett.

– De az idő jó volt, – sóhajtotta bánatosan, – meggyógyított, megint a régi lettem, csak a lelkem feledett el nevetni. Ekkor még szép voltam, a férjem nem bírt elhagyni; mellette, de nem vele éltem hát tovább az életemet. Mindenki csodált, ünnepelt s én mégis elégedetlenkedtem, mert üres, zajtalan volt a ház. Szerettem volna, ha egyetlen nagy szerelmemnek emléke marad, de nekem soha sem volt gyermekem… Kétségbeesett sóvárgás fogott el… Nem fogom hát soha viszontlátni gyermekeimben az ifjuságomat, nincs senkim, a ki folytassa az érzéseimet, gondolataimat; tudtam, hogy nyomtalanul kell eltűnnöm a világból, mert csak azok az emberek halnak meg igazán, a kiknek nincsen gyermekük… És a szépségem… az sem fog tovább élni senkiben. Ez volt a legelviselhetetlenebb gondolatom… ha megvénülök, csunya öreg találok lenni, nem fogja tudni senki, hogy ki voltam régen, nem fogják a gyermekeim arczában felismerni az én szépségemet…

Eddig soh’se jutott eszembe komolyan, hogy én is megvénülhetek… csak most kezdtem ezzel a gondolattal foglalkozni. Valósággal üldözött, gyötört ez a gondolat, árnyékot vetett az életemre és ebben az árnyékban nőtt nagyra egy félelmes rém, a mely kérlelhetetlenül közeledett hozzám. Még messze volt, szökni akartam előle, de nem lehetett, majdnem észrevétlenül jött közelebb napról-napra. Fájdalmas szorongás fogott el, félni kezdtem az évektől, a melyek jönni fognak, elvesztettem az önbizalmamat. Remegve gondoltam arra, hogy valaki más is megtalálja látni az én kisértetemet – nem mertem többé emberek közé menni. Mikor pedig az első ősz szálat megláttam a hajamban, oh gyermekem, akkor kezdtem el haldokolni, akkor érte legelőször arczomat a kisértet lehellete. Már éreztem magam mögött, már hallottam lépteit… Ki tudja, holnap tán a szemembe néz.

Itt elhallgatott a tante, azután kisvártatva megadóan folytatta:

– És a holnap is eljött, utólért a kisértet, éreztem, hogy fölém hajlik, hogy súlya alatt meggörnyedek, nem jártam már emelt fővel az emberek között. A rém ezután nem hagyott el többet, soha se lehettem egyedül; rám vetette árnyát, velem volt, ha feküdni mentem, a párnámra hajtotta le a fejét, velem kelt fel reggel, mellettem ült az asztalnál, elkisért sétáimra s a fülembe suttogott, ha olvastam vagy másokkal beszéltem… Egy napon azután megláttam egész valóságában – az arczába pillantottam. Elémbe tolta az ábrázatát, mikor a tükörbe néztem. Olyan rémület fogott el, hogy napokig nem mozdultam ki a szobából, nem mertem kimenni a napvilágra, behúztam az ablakfüggönyöket és sírtam keservesen.

Mindent meg lehet szokni e világon, csak egy szép asszony nem tudja megszokni soha, hogy megöregedett. Kétségbeesetten küzdöttem az idő ellen, meg akartam menteni azt a keveset, a mim még volt; ha már nem menekülhettem a könyörtelen kisértet elől, legalább fel akartam tartóztatni útjában, megállítani egy perczre!… Hiába, az idő eljárt!…

Julie tante suttogva beszélt, könnyek reszkettek a hangjában:

– Soh’se felejtem el azt a nyári reggelt, mikor egyszer a toilettem mellett ültem s a komornám véletlenül félrehúzta az ablakfüggönyt. Ragyogó napfény özönlötte be a szobát és a tündöklő világosságban, hosszú idő után, újból tisztán láttam arczomat egy tükörben. Elkiáltottam magamat, befödtem szememet, de már későn volt, mert, óh gyermekem, a rém nem állt többé mögöttem, bennem volt, én magam voltam a kisértet – megvénültem.

És e nap óta várom a halált. Minek is élek tovább, én, a kit senki sem ismer s a ki önmagamat sem ismerem; de jól van ez így, maga az élet, ez az öregség szoktatja meg velünk bölcsen a halál gondolatát: az öregség, a mely elől nincs más menekülés. Teher vagyok másoknak és sajátmagamnak; látod gyermekem, ezért hívom reggeltől késő estig, ezért várom a halált.

*

… Hát csakugyan meghalt szegény Julie tante!… Hosszan néztem ki az őszi ködbe… Hányszor hívta, hogy várta a halált s mily szomorúan mondta el nekem a történetét. Belepillantottam a lelkébe és mégis olyan megfoghatatlan ő nekem. Talán majd csak akkor fogom Julie tanteot megérteni, ha az évek tovaszálltak az én fejem felett is s egy napon az alkony óráiban meglátom az ő kisértetét…

KORÁN ÉS KÉSŐN.

Ki tudja hányadszor mentek már el egymás mellett abban a keskeny utczában, mikor egy tavaszi napon Iklódy Dénes észrevette az asszonyt… Szél fújdogált a Duna felől s a szellő fuvallata kirajzolta a csipkés fodrok alatt a hajlékony alakot. Dénes megfordult utána. Ő pedig valahogyan megérezte, hogy nézik, mert meggyorsította lépteit.

Mentében aggodalmasan hajtotta hátra a nyakát.

Hallgatózott. Mikor meggyőződött arról, hogy követik, menekülve csapott le egy zajosabb utczába. Pillanat mulva eltünt a tömegben… Ezután ha találkoztak, messziről kikerülte Iklódyt. Átment az utcza tulsó oldalára s mintha neheztelt volna, piros napernyője mögé bújt.

Valamelyik estén aztán véletlenül megint összeért az útjuk. Egy lámpa alatt, majd hogy egymásba nem ütődtek. Az asszony csak akkor látta meg Dénest, mikor a szemébe nézett. Ő hátra lépett, hogy utat engedjen neki s közben kiváncsían tekintett rá… Szép volt, szebb mint a minőnek elképzelte. Szinte boszankodott, hogy olyan hamar tova tűnt. Utána akart menni most is, de aztán eszébe jutott multkori kudarcza, pillanatig habozott s mire megfordult, már nem volt sehol.

A legközelebbi találkozáskor nem került át a túlsó oldalra a szép asszony. Nyugodtan jött feléje. Mikor melléje ért, reáemelte nagy ibolyaszín szemét, mintha meg akart volna valamit köszönni. A férfi megértette és ő is felelt a tekintetével…

Ettől fogva gyakrabban találkoztak s mind a kettőjüknek némi kis gyönyörűségük telt benne. Egy időben egy úton jártak, más-más czél felé. Csak a tekintetük pihent egy pillanatig, ők maguk sohasem álltak meg s azért lassanként mégis valami néma bizalmasság fejlődött ki közöttük. Már megértették egymás apró örömeit, bánatát s megosztoztak benne, már voltak közös gondolataik. Eleinte csak egy-egy félénk köszöntés volt a Dénes szemében… Az asszony elfogadta… Aztán egy-egy bátortalan kérdés vagy bók… Az asszony megtűrte, szótlanul talán felelt is rá. Hízelgett neki, hogy tetszik. De azért, ha az Iklódy pillantása kissé merészebb lett, olyan idegenül tudott ránézni, mintha sohase látta volna. Így tartotta fenn kettőjük között azt a válaszfalat, a mit a férfi nem mert átlépni.

Közben pedig telt az idő s Iklódy hiába kereste az alkalmat, hogy bemutattassa magát neki, hiába kérdezősködött felőle, azután sem tudott meg többet, mint a mennyit az első napokban a kaszinóban hallott. Ez pedig mindössze is kevés volt, csak annyi, hogy az a szép asszony, a kit olyan szivesen elnézett, annak a különcz Cserneky Jenőnek a felesége, a ki híres arról, hogy majd megőrül a féltékenységtől. Eddig valami félreeső vidéki kastélyban rejtegette a feleségét, most sem engedi meg, hogy fogadjon s nem ereszti sehová, csak az édes anyjához, a kihez azon az úton jár, a melyiken oly gyakran elmentek egymás mellett. Már-már lemondott a reménységről, hogy valaha is beszéljen azzal az aranyhajú asszonynyal, a ki a napnak egy perczében érdekelte őt, sőt talán tudatán kívül vonzotta is, mikor véletlenül még is találkoztak.

Iklódy Dénes egy öreg nagynénjéhez ment el látogatóba, a kinél temérdek sóhajtozás után, minden évben elüldögélt egy-egy félórát. Már a kapu alatt ásítozni kezdett. Ásítva ment végig az előszobán is s csak félfüllel hallgatta az inas motyogását valami vendégről, a ki már vár odabent, mert a méltóságos báróné éppen öltözködik, – azután belépett.

A szobába csak gyéren tolult be az alkonyati fény az ablakok nehéz függönyei között. Dénes egy pillanatig jóformán semmit sem látott, megállt hát. Mikor szeme hozzászokott a félhomályhoz, lassan kezdtek körülötte körvonalozódni a nehézkes, ó-divatú bútorok, az ernyős olajlámpák, a virágkosarak s végül az ablakmélyedés kicsiny barlangja előtt megpillantott a beszürődő fényben egy nyulánk női alakot is.

– Ez lesz a látogató, – gondolta magában, de a következő perczben már izgatottan tett néhány lépést előre. Az asszony megfordult a zajra, aztán összerezzent. Örvendő ámulattal ismertek egymásra. Zavarban voltak mind a ketten s Iklódynak csak jó idő multán jutott eszébe, hogy megcsókolja az elejbe nyújtott kis kezet.

Valami hétköznapi ostobaságot mormogott:

– Milyen szerencsés véletlen!…

Az asszony szótlanul nézett rá, majd hirtelen tartózkodással vonta vissza a kezét. Dénes is elhallgatott s egyszerre elfelejtette azt a sok mindent, a mit mondani akart… Az első percz öröme után teljesen idegenekké lettek ők egymásnak. Ebben a magányban, ebben a homályos csendben, itt az elzárt négy fal között, idegenebbek voltak, mint kint az utczán. Pillanatnyi kiábrándulás vett erőt rajtuk, csak úgy, mintha egy kép, a mely tetszett a szemünknek s a melyet megszoktunk keretben látni fenn a falon, leszállna és másként beszélne, vagy a mi még visszásabb, másként hallgatna, mint a hogy elképzeltük.

Oly gyorsan történt mindez, hogy nem volt még idejük összeszedni a gondolataikat, mikor már nyílt az ajtó s Iklódy nagynénje belépett. Valóságos szóáradattal üdvözölte vendégeit.

– Kedveseim… édes Évám, egy örökkévalóság, hogy nem láttalak!… Hogy vagytok?… Ismeritek egymást?

Bemutatta Dénest a fiatal asszonynak s leültette őket maga mellé… Egyikőjök sem figyelt a szavára. Szórakozottan feleltek kérdéseire s közben egymás tekintetét keresték a homályban. Mikor az inas meggyujtotta a lámpát s a vörhenyes fény beözönlötte körülöttük a szobát, a világosságban a zajos beszéd közepette, mint akár az utczán megtalálták egymás tekintetét s ezzel egyszerre rátaláltak egymásra is. Képzeletük, mely a maga módja szerint, a futólagos találkozások időközében kiegészítette volt azt a keveset, amit egymásból ismertek, most megalkudott a valósággal, aztán meghátrált előtte.

– Megfoghatatlan, – gondolta Iklódy mialatt közelebb húzódott Évához, – kinn az utczán azt hittem, ösmerem, az elébb idegenebb volt az idegennél és most… mintha több lenne egy szép asszonynál, a ki tetszik az embernek. Maga sem tudta, milyen melegen nézett a szemébe:

– Emlékezik… emlékezik… És az asszony mindenre emlékezett… Odakinn csengettek, de ők már csak az egymás hangját hallották, ők csak beszéltek lázasan, ösztönszerű sietséggel, mintha pótolni akartak volna valamit, a mit elmulasztottak. Hogy mit, nem sejtették még akkor… csak abban a pillanatban érezték át, mikor az ajtóban megjelent a Cserneky Jenő kelletlen arcza. Mind a ketten egyszerre értették meg, hogy az a valami, a mit visszahozhatatlanul elvesztegettek, az egyetlen, az első egyedüllét volt, a mi számukra korán jött el, akkor, mikor még nem tudták, hogy szeretik egymást…

*

Iklódy Dénes másnap, jóval a megszokott idő előtt, már ott sétált az utczában. Türelmetlenül várta Évát, aztán egyszerre aggódva gondolt a Cserneky Jenő tegnapi elutasító viselkedésére s az asszony kétségbeesett pillantására, mikor megadó mozdulattal követte rosszkedvű férjét… Vajjon mit jelentett mindez?… De Dénes nem sokáig tépelődött a kellemetlen emlékek felett, elűzte őket magától s kedvesebb gondolatokat vett elő. Terveket szőtt… közben pedig szórakozottan nézte a kirakatokat, a nélkül, hogy valamit is látott volna belőlük s szítta a czigarettáját, a mi már rég kialudt. Egy barátja elmenőben rákiáltott:

– Min mosolyogsz Dénes? – Ő nem hallotta meg. Évára gondolt és arra, hogy milyen nagyra is nőtt szivében az este óta az az idegen érzés.

Századszor nézte meg az óráját: – Hol marad ilyen sokáig?… Ma későbben jön, mint máskor… Egy virágárus leány előtt megállt s egy csokor ibolyát vett. Örömet szerzett neki az a gondolat, hogy Évának veszi, igen, oda fogja adni és beszélni fog vele… most már nagyon is jól tudta, hogy mit akart neki mondani.

Mikor felemelte a fejét, akkor fordult be a túlsó szögleten Éva. Iklódy arcán megrándult valamennyi izom, sietni kezdett, de a következő pillanatban már vége volt az örömének. Az asszony nem volt egyedül… vele jött a férje, a ki már a távolból is fürkészve szegezte rá a szemét. Dénes kétségbeesetten szorította össze markában az ibolyacsokrot. Éva megértette, hogy neki hozza. Elpirult s úgy nézett rá mintha a tekintetével akarná átvenni a virágot s olyan mozdulattal igazította meg keblén a csipkefodrot, mintha fel is tűzte volna. Egymás szemében felejtették a pillantásukat és közös emlékeikből egyszerre titkok lettek. Iklódy köszönt s mind a kettőjüknek az az érzésük volt, mikéntha mentükben megakasztotta volna valami a léptüket. De nem állhattak meg, Évát tova vonta magával a férje…

A következő napon új reménységgel várakozott Iklódy Dénes. Hiába… Éva nem jött többé egyedül, Cserneky jobban őrizte, mint valaha… Dénes tehetetlen dühében összeharapta az ajkát. Az asszony engesztelően nézett rá s keze most is oda tévedt a keblére, a csipkefodrok közé, mintha azt mutatta volna, ott… ott, még mindig viseli a virágai emlékét…

Iklódy bátorságot merített Éva vonzalmából. Megpróbálkozott egy látogatással. Nem fogadták, aztán még egyszer és még többször is elment Csernekyékhez, de mindannyiszor hiába. A nagynénjéhez is minduntalan felszaladt, az utczán is leste az asszonyt, hasztalan, hasztalan, soha többé nem láthatta egyedül…

Eleinte reménykedve néztek egymásra, aztán panaszosan, aztán kétségbeesetten s végül egy napon Éva nem jött többé. Iklódy Dénes hamarosan megtudta, hova tünt. A férje visszavitte abba a falusi kastélyba, a hová nem vezetett olyan út, a melyiken ők találkozhattak volna.

Vége volt hát mindennek… Első időben halomszámra írta neki a leveleket, aztán valamennyit összetépte – úgy se jutna el csak egy is a szegény fogoly-asszony kezébe… Most, hogy nem láthatta többé azt a finom keskeny arczot, azokat a nagy ibolyaszínű szemeket, a lenge alakot, a mely mindég elment a boldogság mellett, szerelme napról-napra fokózódott s először életében igazán szenvedett. Nem mert többé annak az utczának tájékára se menni, a melyikben azelőtt minden nap találkoztak. Félt azoktól az emlékektől, a mik hiába kértek volna új emlékeket… Tudta, hogy nincs semmi reménysége, hát felejteni akart… Társaságba kezdett járni újból. Eleinte szenvedést okozott neki a mulatozás, aztán unalmat, végül mégis elterelte gondolatait szomorú szenvedélyéről. És lassankint már azzal a fájdalmas megnyugvással emlékezett vissza a tűnő pillanatokra, a mivel az olyan emberek emlékeznek vissza kedves halottaikra, a kik nem hisznek a feltámadásban.

A tél derekán Párisba utazott s mikor másfél év mulva hazatért kóborlásából, új érzéseket, új emlékeket hozott magával – Évát pedig elfeledte.

*

Egy tavaszi napon Iklódy Dénes a kaszinó felé menet ugyanazon az utczán haladt végig, a melyikben az Éva kis regénye lejátszódott. Mennyire szerette hajdan ezt az utczát, aztán mennyire félt tőle s most – észre se vette, hogy hol jár… Elgondolkozva fújta maga elé czigarettája füstjét s míg szeme gépiesen követett egy tova menő női alakot, ő jóformán tudomást sem vett róla. Nézte, de nem látta meg… valaki más járt a fejében… Egy keresztutczából, amonnan a Duna felől egyszerre eléje csapott a tavaszi szellő s fuvallata kirajzolta az asszony ruhájának csipkés fodrai közt lenge alakját.

Dénes kiegyenesedett, – lehetséges-e? A következő pillanatban már futva követte őt. Felismerte a mozdulatait, nyakának finom hajtását, testének kecses vonalait. Ugyan az volt, a ki régen, csak talán a járása lett nyugodtabb, olyan, mint a minő azoké, akik azért nem sietnek, mert nincs miért sietniök… Nem változott és Dénes mégis meglassította a lépteit s közben csodálkozva észlelte önmagán, hogy közönyösen nézi Évát, a kinek, most két éve, a puszta gondolatától gyorsabban vert a szive.

Egy kis templom előtt vitt el ekkor az asszony útja. Megállt, hogy alamizsnát adjon egy koldusnak, aztán szórakozottan lépett be a templom ajtaján. Dénes maga sem igen tudta, hogy miért, – utána ment.

Ott benn a homályos csendben, egy rég elmondott mise emlékeként, tömjénfüst kerengett a légben. Üres volt a templom, az oltár előtti padban Éva ült egyedül, de nem imádkozott, inkább talán csak pihent. Arany haján tévetegen szállt el az örökmécs világa… Iklódy hozzáment, aztán leült melléje. Az asszony feltekintett, egy pillanatig meglepetten nézett Dénesre, majd elmosolyodott s azzal a mozdulattal nyujtotta feléje a kezét, a melyikkel olyan barátot üdvözlünk, a kivel heteket, hónapokat töltöttünk el egykor, a ki nagyon megkínozott, de a kinek megbocsátottunk, mert már minden elmúlt. Aztán az oltárra mutatva, csendet intett.

És Iklódy belenyugodott ebbe a csak látszólagosan rákényszerített csendbe. Hiába, nem volt neki semmi mondani valója. Az a szerelem, a melyik magára hagyatva nőtt nagyra s apadt el, a melyik némaságra volt kárhoztatva, elfelejtett, vagy talán nem is tudott soha beszélni.

Mélyen hallgattak mind a ketten… Aztán egyszerre léptek hallatszottak a hátuk mögött. A sekrestyés kulcsai csörrentek. Menni kellett. Éva felállt… vége volt hát ennek a második, ennek az utolsó egyedüllétnek is, a mi számukra későn jött el… akkor, mikor már tudták, hogy nem szeretik egymást…

KILENCZ RÉZPÉNZ.

A szennyes római külvárosban, ott a Marcello czirkusza mellett lakott ő fenn a magasban, mindjárt az ég alatt. Nyomorúságos szobájának ablaka a szűk sikátorra nézett, melynek levegőjét rothadt gyümölcsök s olajban sült halak szaga tette elviselhetetlenné. Az utczán lebzselő csőcselék zsivaja felhangzott a mélyből… Valamelyik kovácsműhelyben még dolgoztak, a pöröly fáradt kattogása beleveszett a tovadöczögő kocsik zajába s az asszonyok az ajtóküszöbökről kiabálták át egymásnak a napi eseményeket…

Ő ezalatt fel s le járkált szobájában, utóbb pedig leült az ágya szélére s fásultan lóbálta a lábát. Bántotta a zaj, de aztán egyszerre csak nem hallotta többé. Pillanatra csendessé lett neki a világ: valahol messze, künn a Campagnában megszólalt egy harang. Felsóhajtott. A maga kárpáti kis falujának a haranghangja jutott az eszébe, a kedvese, a régi idők s az édes anyja, a ki ebből az idegen országból, a melyiknek még a nevét se tudja kimondani, annyi temérdek reménynyel várja vissza az ő egyetlen festő-fiát.

Elkeseredetten rugott a földön heverő vázlatkönyvek felé:

– Mázolónak kellett volna lennem, akkor nem éhezném!

Felemelte a fejét. A törött üvegü lámpa fénye lesoványodott arcába világított. Töprengve nézett körül. Hiába, mindenét eladogatta már, hogy megélhessen, mindene elvándorolt, csak a képei maradtak meg. Azok nem kellenek senkinek, pedig mennyi reménységgel festette meg őket, hogy bízott a tehetségében, mikor lejött ide tanulni a művészek igéretföldjére… Semmije sincs hát?… A festőállványa olyan rozoga, hogy eltüzelni se érdemes. A szegletben élire állított kis bőröndöt már kétszer visszaküldte a getthobeli ószeres, az ecsetei elkoptak, a festékes tubusok üresek, a paletta egy soldot sem ér… Zsebeiben kezdett kutatni. Néhány rézpénz volt minden vagyona. Épen meg akarta számlálni, mikor az ajtót kiméletlenül belökte valaki.

Giulietta volt, a ki belépett. Az utczának, sőt tán az egész városnegyednek leglomposabb és leglármásabb asszonya. Tőle bérelte a szobáját. Széles hátát az ajtónak támasztotta s bőszülten jártatta körül tekintetét a csupasz falakon. Szeme végre is a lámpán akadt meg:

– Persze égeti a drága olajamat, nem tud sötétben lenni, – rikácsolta nekivadulva. – Hej, Signor, hol a pénz? Mára igérte! Ide vele, vagy pusztuljon innen!

A festő zavarodottan hallgatott.

– Hát mi lesz? Nem várok tovább…

– Holnap, – dörmögte a férfi bizonytalan hangon.

– Semmi holnap, corpo di Bacco, ma akarom… ma, egy óra mulva… ebben a perczben.

Ekkor már a festő előtt állt, a kinek hallgatása végképp felbőszítette. Megátalkodottan piszkos kezeit csípőjére tette:

– Hát süket a Signor? Hát azért kiabálok én itt, hogy még csak ne is válaszoljon?…

– Giulietta… legyen egy kis türelemmel…

– A naplopó mindenségét az úrnak, türelemből nem lehet jóllakni.

– Signora, – mormogta a festő számítva a megszólítás hatására, – igérem, holnap fizetek. – Fejébe szállt a vére, mert tudta, hogy hazudik.

Az asszonynak hízelgett az udvarias beszéd. Illegetni kezdte magát, habozott, majd vállat vont s végre is dohogva indult az ajtó felé:

– No nem bánom hát, holnap reggelig várok, hanem aztán előteremtse azt a bért a föld alól is, mert különben kihajigálom innen a czókmókjával együtt…

Néhány percz mulva már a sikátor zsivaját szántotta hangos szava. Kiállt a kapuba s szitkozódva panaszolta el az utcai népnek, hogy éhen kell halnia hét porontyával, mert il pittore ungherese nem fizeti meg a szoba árát. Az asszonyok odalenn sajnálkozva tüzelték: ne tűrje ezt a csalást, inkább kisértesse be azt a csavargót a rendőrségre…

A festő egy ideig csak hallgatta a szitkozódást, aztán újból a zsebébe nyúlt és óvatosan kotorta elő pénzét. Megszámlálta. Kevesebb volt az, mint a mennyit gondolt, mindössze csak kilencz centesimi.

– Ebből még éhen halni sem lehet, – dörmögte kétségbeesetten… Egyszerre szűk lett neki a szoba, szinte magán érezte az alacsony, füstös mennyezet súlyát, a szabadba vágyott. Fogta a kalapját, eloltotta a lámpát, aztán lebotorkált a megszámlálhatatlan sok emeleten s kiosont a kapun. De az asszonynép észrevette. Dühösen fenyegették minden oldalról, átkozva becsmérelték, gyalázták, olyan kegyetlenül, mint a hogy csak a szegény ember tudja meggyalázni a magafajtáját, ha az még nála is nyomorultabb.

Mikor lármájukat már nem hallotta többé, fellélegzett, de azért csak ment sietve, menekülve a csendesebb utczák felé. Feje zúgott, egy gondolat zakatolt benne szünetlenül.

– Kilencz centesimi… Kilencz centesimi!… Mit kezdjek?… Mit vehetek ennyin? Még csak jól sem lakhatom belőle. Fejem fölött a födelet nem fizethetem meg vele, egy marok szalmát sem vetnek le ennyiért egy szegletbe. Egy napig sem élhetek meg kilencz centesimiből, őrültség, száraz kenyérre se elég… Semmire, semmire a világon…

Nem tudta mennyi ideig futott így bele az éjszakába. Végre is lihegve állt meg és körülnézett. Zsákutczába ért. Soha se járt még erre, fogalma sem volt róla, hogy hová jutott. Visszafordult hát. Gyanus kinézésü sikátorba tévedt. A tulsó szegleten vörös lámpa pislogott egy munkáskorcsma ajtaja felett. Veszekedett káromkodás hangzott az osteriából, ép akkor dobtak ki az ablakon egy holtrészeg vendéget.

A festő szive sebesebben vert. Meggyorsította lépteit. Megmagyarázhatatlan nyugtalanság fogta el, maga sem értette a dolgot. Otthon a kárpáti rengetegekben gyakran tévedt el hajdan, órákon át bolyongott az úttalan vadonban, fekete szakadékok között, de soha sem érezte azt a rettegést, a mi most meglepte, most, mikor az emberlakta szennyes háztömegben tévedt el.

– Hol az ördögbe vagyok? – kérdezte önmagától s hirtelen lecsapott a másik sikátorba. Ez még sötétebb, elhagyatottabb volt, mint az előbbi. A házak két zeg-zugos fekete vonalban húzódtak valami üres telek felé. Egy rothadt narancshéjon elcsúszott. A feje fölötti ablakban, a mi csak olyas szoknya-féle rongygyal volt befüggönyözve, világ gyúlt ki. A lebujból tompán hangzott el hozzá a tivornyázók zaja s a szomszéd utczából csoszogó léptek közeledtek.

Egyszerre minden ok nélkül biztosságban érezte magát s szinte szégyelte, hogy az előbb félni tudott. Fütyörészni kezdett, azután megállt, hogy bevárja a közeledőt. Kezét zsebébe mélyesztette és mialatt azon töprengett, hogy az a valaki, a ki most feléje jön, útba fogja-e igazítani tudni, szórakozottan szűrte át újjai között a kilencz rézpénzt.

Egy tagbaszakadt alak bukkant föl az utcza fordulóján. A szegleten hirtelen megállt, figyelmesen hallgatózott, aztán egyszerre észrevette a festőt s gyors elhatározással, kissé tántorogva feléje indult el.

A férfi megemelte kalapját:

– Ugyan kérem, hogy jutok el a Marcello czirkuszához?

Az óriás termetü csavargó röhögve mérte őt végig, de nem felelt. Szájából csak úgy gőzölgött a pálinka-szag s mialatt jobbra-balra ingadozott, sóváran meredt a fiatal ember zsebre dugott kezére. A pénz valahogyan újból megcsörrent, a csavargó pedig, mintha egyszerre határozott volna, kiegyenesedett, majd villámgyorsan torkon ragadta áldozatát s rettenetes öklével a szeme közé csapott.

A férfi felordított, aztán megtántorodott. Csak egy pillanatig dulakodtak: egymást átnyalábolva, hanyatt-homlok buktak le mind a ketten a kövezetre. A festő belevágta fejét a gyalogjáró élébe. Arczát valami meleg nedvesség borította el. A csavargó a mellére térdelt s míg egyik kezével nyakát szorította a földhöz, a másikkal előkotorta bicskáját s csak úgy találomra beledöfte néhányszor ellenfelének vonagló testébe. Hiába akart védekezni, nem tudott, szájából dőlt a vér, karjai ernyedten hanyatlottak le, kiáltása fájdalmas nyöszörgésbe fult.

Amott, a kivilágított ablakon meglibbent a szoknya s egy boglyas fej bújt elő, aztán riadtan húzódott ismét vissza.

A csavargó ekkor már vad sietséggel motozta át tehetetlen áldozatának zsebeit.

Minden zsákmánya kilencz rézpénz volt! Nem akart hinni a szemének, újból kutatni kezdett, feltépte a festő ingét s dühében még odacsapkodta nehányszor a kövezethez a halvány sebesültet. Aztán káromkodva törölte bele véres kezét áldozatának összeszaggatott ruháiba, felállt s elmenőben még nagyot rugott rajta.

– Per la santa trinità, tévedtem!… Ezért ugyan nem volt érdemes!

Léptei indulatosan távolodtak az osteria felé…

A festő magára maradt, félig eszméletlenül, kábultan terült el a földön. Vonagló ajka körül lassan megaludt a vér s már csak mintegy álomban hallotta a korcsma zsivaját. Fájdalmat alig érzett és szinte még jól esett neki, hogy homlokát mindig új meleg áradat borítja el. Csak a kövezet volt nagyon kemény, az nyomta a hátát.

Tudta, hogy meg kell halnia, se baj. Minden közönyös volt neki. Egy pillanatra az édes anyjára gondolt, de nem bírta sajnálni azért, hogy majd bánatot okoz neki halálával. Vajjon ki írja meg haza a hírt?… Giulietta?… Az se látja soha a pénzét! Egy kis mozaik-gyűrű is eszébe jutott, a mit a kedvesének vett, ezt majd Giulietta húzza az újjára… Ejh, bolondság az egész…

Elhomályosuló szemével felnézett az égre és számlálni kezdte a csillagokat.

– Tudok-e még? Egy… kettő… kilencz… kilencz centesimi! Furcsa, épen ennyi volt!… Nem adtak érte semmit, csak a halált…

CZIGÁNYOK.

Csendes a róna. Szellő se lebben, hang se kél. Csak messze a rét felől hallszik felém a gulya kolompja…

A világ nem változik. Minden olyan, mint volt régen, mikor gyermekkoromban erre kergetőztem, mikor lepkéket fogtam amott a tetétleni halom tövében. Az akáczfasor zöld ágai ma is összeborulnak a fejem fölött s alattuk ma is fehéren fut neki az út a délibábos alföldi végtelennek… A tavaszi mennybolt csak itt-ott bukkan elő a sűrű lombok között és az apró kék mezőkben illatos pillangócsapatként libeg a gallyakon a sok akáczvirág. A vetés közül felém bólintgat a tenger pipacs meg búzavirág. Rám ismert a táj, még az út ezüstös pora is felismerte bennem régi czimboráját, tánczra kerekedik a kocsim körül s versenyt vágtat velünk.

Az útmenti Szűz Mária-szobor előtt hirtelen megáll a kocsi… Elszakadt a tartó-szíj. A kocsis valami sarkantyús rézangyalt emleget és bogozni kezdi a szíjat. A por tovább nyargal s elül pihenni valahol messze a fákra, utolsó fellege pedig, mint meghajszolt kutya hasal le a kerekek közé. Szemem a Szent Szűz szobrára téved… A vetés zöld hullámai szeliden zsongják körül omladozó talapzatát s kinyujtott kőkezéből egy kis pacsirta dalolja meg a tavaszt.

Emlékezem, akkor régen olyan szépnek láttam ezt a szobrot. Csillagos palástja kék volt, mint a búzavirág. Köntöse meg piros, mint a pipacs. De a sok vihar és a sok napsugár lelopta róla a színeket s most szomorúan, sápadtan mereng a körülte ismét fakadó virágokra, az évről-évre megújuló tavaszra… A kis pacsirta pedig csak énekel tovább.

Hát a vén czigány?… Egyszerre eszembe jut ő is. A mult időkben ez volt az ő helye. Mindig itt üldögélt a szobor tövében. Lábát az út árkába lógatta s mert mozdulni nem igen tudott már, hát a tekintete kóborolt el a végtelen síkon. Vajjon hová lett azóta, ő is, meg az a kis rajkó, a ki mellette nőtt fel az árokmenti bogáncsok társaságában? Víg gyerek volt az istenadta, napestig nevetett, dalolt, kéregetett. Rongyos, szurtos volt s a haja olyan fekete, akár az éjszaka s olyan boglyas, mint az a kúsza fűzes amott túl a Tisza partján. Hanem aztán ha hegedűlni kezdett!… Szemében kigyúlt az alföldi nap heve, visszatükröződött benne az arany kalász-tenger, a zöld akáczfasor – egy egész kis magyar világ. Mintha a fekete földből szítta volna a nótáját, nem volt annak vége soha. És mi gyerekek, biz’ Isten jobban tudtunk volna ilyenkor fohászkodni, mint orgonaszó mellett a templomban.

Képzeletemben megélednek a régi képek. Eszembe jut az az őszi nap is, a melyiken búcsut vettem Tetétlentől, az oszlopos ódon kuriától, a szérűskerttől, a szép alföldi rónaságtól – mindentől, a mit akkoriban szerettem. Elszorult a szívem. Kopárnak láttam magam körül a világot. Az út sáros volt, az árkokban meggyült az esővíz s az égen terhes őszi fellegek serege vonult fel.

Szomorúan értem ide a Boldogasszony szobra elé. Leszálltam a kocsiról s néhány friss rózsát, az utolsókat, oda tettem a Szűz lába elé. Öreg czigánybarátom akkor még az árok szélén tanyázott. A rajkó mellette kuporgott s a nyakába kanyarított nagy, szürke gallér, furcsán hólyagzott fel mindegyre a szélben. Egy agyagpipából ritkás füstöt eregetett maga elé.

Nem állhattam szó nélkül:

– Mit kerestek itt? Ilyen időben csak a garaboncziás jár erre!

– Küld az Isten mindig valakit; ad is neki útravalóul olyan szomorúságot, hogy vigasz neki a nótám, – dörmögte a czigány.

– Miért nem mentek födél alá?

– Itt van az ég, elég födél az nekünk!

Az öreg csak most vetette rám a szemét. Soh’sem felejtem el azt a fájdalmas tekintetet. Aztán felsírt hegedűjén a nóta s elvegyült a szél zúgásával, hogy: «A faluban a legárvább én vagyok»… Czigány ösztönével kivette a szívemből a bánatomat, beletette a nótájába, elsiratta – megvigasztalt… Most hát én voltam az a valaki, a kit az Isten az útjára küldött.

Mikor az őszi dalnak utolsó hangja is elhalt a nyirkos légben, ráhajolt a hegedűjére s mintha azzal beszélgetne, belemormogta a húrokba:

– Ugy-e, mi ketten meg a rajkó már csak itt maradunk. Őrizzük ezt a szép kis helyecskét. Oszt’ ha meghaltam, ide temessetek…

A gyerek kivette szájából a pipát és nyugtalanul pislogott felé.

– Lelkem, kölyköm, mindenkinek meg kell halnia, a czigánynak is, a kutyának is… Aztán nekünk jó az út árka. Olyan az, mint mi, a meddig tart, mindig mendegél, ha pedig egyszer megáll, akkor nincs is többé.

A fiú siránkozva kapaszkodott az öreg karjába s az ölébe fúrta a fejét. A vén czigány durva gyöngédséggel vert a vállára:

– Nem kell sírni, kincsem. Fáradt vagyok a pihenéstől, mehetnékem van már!

– Jó öregem, az Isten megáldjon! – Pénzecskémet az ölébe dobtam, aztán indultunk odébb. A sár felcsapott a kerekek körül s a lábon maradt tengeri kórók között zizegve iramodott tova a szél, megingatva az elszórtan égő kis pásztortüzeket. A kanyarodónál még egyszer visszanéztem. A vén czigány tenyerébe hajtotta a fejét, lába nyitott sírjába lógott s bolondos kölyke már megvigasztalódva pipált mellette…

– Mi lett az öreggel? – kérdem a kocsistól, a ki még mindig a tartó-szíjjal bajoskodik.

– Hogy mi lett vele? – dörmögi egykedvüen s hüvelykújjával a háta mögé mutat. – Hát semmi, ott fekszik az árok alján!

Csak most veszem észre, hogy az árok kissé beljebb fut, mint régen. A Szent Szűz lába előtt fel van hantolva a föld s felette kis sírkereszt tárja ki árván karjait…

A szél bágyadtan kezd dudolászni s az akáczfa fehér virágai, mint tavaszi hóhullás borítják el a sírhalmot.

– Hát a rajkó?

János kocsis kiveszi szájából a zsineget, a mivel dolgozott, aztán megint a foga közé harapja és felsóhajt:

– Megkövetem szépen, furcsa szerzet volt az!

– Beszéljen már, – nógatom türelmetlenül. De ő kegyelme azért csak nem siet, nagy tempósan meglatolja minden szavát s közbe a lovak lábát vizsgálja.

– Nem hallgatott okos szóra a kis kölyök. Pórul is járt szegény feje!

– Hát miért nem viselte senki a gondját?

– Könyörgöm, az ispán úr be akarta szegődtetni a Csillagos pusztára libapásztornak, de nem tetszett neki. Inkább ott élhetetlenkedett az öreg sírja mellett. Egyszer aztán, hogy, hogyan nem, máig sem tudom, valami zsivány atyjafia ellopta a hegedűjét… Lett ebből jajveszékelés, egyre azt hajtogatta, hogy nem volt más egyebe, csak a hegedűje meg a száraz czigánybőre és az egyiket, a drágábbikat elvitték tőle… Nagyon megesett rajta a szívem. Mondtam is neki, akad munka a majorban. Szegődjék be, jobb sorsa lesz, mint most.

– Nos és…

– Hát uram-fia mit nem válaszol a kis bitang? Hogy bizony nem tud a czigány hegedűje nélkül élni?… Erre aztán csakugyan a faképnél hagytam.

János kocsis elkészült a tartószíjjal s felczihelődik a bakra:

– Mehetünk!

– Megálljon csak! Hol van most az a gyerek?

– Igaz-a, a végit el is felejtettem… Hát egy reggel mikor a postáért Abonyba mentem, valamit setétleni láttam ott fenn a fán,… úgyám… felkötötte magát az istenadta.

Megemeli kalapját és keresztet vet, aztán nagyot suhint a lovak közé. Hajrá… Én pedig felnézek a lombos koronákra… Ki tudja? Talán akkor is ilyen kéken nevetett felettök az ég. Ezek a virágos gallyak meg tán akkor kulcsolódtak ilyen szorosan össze, hogy imádkozzanak a kis czigányért, a ki nem tudott a hegedűje nélkül élni…

TÉPETT ATILLA.

A nagy udvar szögletében összebujtak a gyerekek… egy öreg anyóka meséjét hallgatták. Fejük felett bólintgattak a kisvárosi ákáczok, a szellő pedig behajtotta hozzájuk a mezők tavaszi illatát.

Vasárnap délután volt és az anyóka mesélt; mint a hogy már évről-évre tette, mesélt a körülötte felnövekedő nemzedékeknek szokatlan dolgokról: hazaszeretetről, daliás időkről, a fia hősiességéről. Pedig ismerte már a házban mindenki az ő történetét, mégis kegyelettel hallgatták valamennyien s megadóan tűrték ártatlan kicsinylését. Mert hát az öreg asszony szemében csak azok a «régiek» voltak tiszteletreméltó emberek s bizony alaposan lenézte ezt a fiatal népet, hogy egyikük sem küzdötte át a negyvennyolczas évek forradalmi viharát… Csak egy esetet tudok, mikor valamelyik parasztgazda fellázadt megvetése ellen s epésen dünnyögte, hogy «ez is jobban tenné, ha hallgatna»… Az anyóka kicsinylően tekintett rá.

Gyakran megálltam én is ott az udvar szegletében s a gyermekek feje fölött nem egyszer pillantottam kiváncsian a szabadságharcz ez élő ereklyéjére. Öreg volt már, nagyon öreg s mikor a nap reá sütött, olyankor mindig megsajnáltam. A tündöklő fényben millió barázdái, mint a virágzó természetnek szóló megannyi szemrehányás tüntek elém.

Ma is látom még, ahogy ott ült nagy karosszékében az akáczfák alatt. Látom, a mint meseközben szegény öreg kezeivel reszketve igazgatta fejkötőjének agyonmosott fodrocskáit.

– Úgy bizony, gyermekeim, – mondogatta valami megható naiv bölcseséggel, – ti már nem tudjátok mi volt a szabadságharcz és kik voltak azok a hősök, a kik mind meghaltak értetek… De én tudom! – és azután mindig újra elülről kezdte a történetét s feledékenységében kedvesen zavarta össze az eseményeket, cserélte föl a neveket. Olykor azonban, mintha megérezte volna, hogy megcsalta az emlékezete. Bizalmatlanul nézegetett körül, majd szomorúan simította végig homlokát s egy pillanatig hallgatott…

Nagy, végzetes eseményekről néha csak futólag szólt, vagy éppenséggel megfeledkezett róluk, de arról, hogy Jellacsicsnak egy csúnya granicsárja világos nappal kilopta az ólból a csirkéit s a muszka kozákok megették a faggyúgyertyáit, hosszasan tudott mesélni. No meg egyetlen Sándor fiáról sem fáradt volna bele reggelig beszélni, hogy milyen derék, bátor gyerek volt az s hogy, ha engedi, elment volna már a háború kezdetén katonának. Tartóztatta, marasztotta, mert neki szegény özvegyasszonynak az a fiú volt minden boldogsága, meg aztán csak akkor töltötte be tizenötödik évét az istenadta s tavaszszal jobb híreket is hoztak a városkán átvonuló honvédek: «győztünk mindenütt»!…

– A míg győztünk, – sóhajtotta az anyóka, mindjobban meggörnyedve székében, – addig volt lelkem, hogy tartóztassam a gyereket. De mikor a szomszédoktól megtudtam, hogy új ellenség jön az országba, mikor meghallottam, hogy jön a muszka, akkor magam küldtem el Sándort, a városvégi táborba, habár gyerek is még, álljon be katonának.

Hogy elment a fiú, nekem sem volt otthon maradásom, messziről követtem az úton. A merre néztem, katonák jöttek-mentek és én, Uram Isten, nem hittem a szememnek. Az a sok katona körülöttem mind csupa gyerek volt… Más országban labdázni mentek az ilyen fiúk a mezőre, nem pedig meghalni.

Úton-útfélen szólt a verbunkosok nótája, egy nyitott csűrben pedig, a kecskelábú asztal mellett folyt a toborzás… Ott iratta be magát Sándor is. Én azalatt szóba eredtem egy vitéz őrmesterrel, a ki a városkánkból való volt s úgy szökött haza a Nádor-huszárokkal Csehországból. Elmondtam neki, mi járatban van a fiam és megkövettem szépen, vigyázzon a háborúban a gyerekre, aztán indultam hazafelé.

Útközben nagy terveket szőttem. Elképzeltem, mennyi dicsőséget szed össze majd a csatatereken az én édes fiam, hogy bámulnak majd a városkában a népek, ha visszajön s nem lesz hely a mellén a sok érdemrendtől, a hová boruljak… Mert hát tudnotok kell, gyermekeim, hogy jussom volt az ilyen gondolatra, nem került több olyan a környéken, mint az én Sándorom.

Már jó ideje tettem-vettem otthon, mikor a gyerek haza érkezett. A hogy megláttam, elakadt a lélekzetem a gyönyörűségtől. Sujtásos atilla feszült a derekára, bokrétás csákó volt a fején, kard az oldalán… nyalka huszár lett belőle, mialatt odajárt. Istenem, be szép is volt úgy… ha láttátok volna!… No de várjatok csak!…

Az öreg asszony fénytelen szeme, mint parázs a hamu alatt egyszerre kigyúlt. A botja után kapott és lassú, biczegő léptekkel megindult szobája felé. Nehány pillanat múlva újból megjelent közöttünk, vizsgálódva nézett körül, hogy időközben nem szökött-e meg egyikünk sem, aztán leült s ünnepélyesen terítette ki térdére azt a szinehagyott honvédatillát, a mit valamennyien olyan jól ismertünk már.

– Látjátok, szívecskéim, – mormogta az anyóka, mialatt megczirógatta a kopott kabátot, – látjátok, ez volt rajta azon a napon… Oh, édes Istenem, be szép volt is akkor… Hogy gyönyörködtem benne, ő pedig csak szótlanul, sápadtan nézett rám. Bizonyosan fájt a lelke, hogy meg kell válnia tőlem és nekem is csak ekkor jutott eszembe, hogy milyen veszedelembe kergetem azt a szegény gyereket. Isten látja lelkemet, megborzadtam bele és bevallom, egy szempillantásig szinte reménykedtem, hogy talán nem is akar elmenni, hogy talán itt marad nálam. De szólni még sem mertem és ő is hallgatott… Csendben raktuk össze a holmiját, később leültünk az estebédhez. Egyikünk sem evett. Minduntalan azon kaptuk rajta egymást, hogy lopva az órára pillantunk. Az idő repült s valahányszor ütött az óra, összerezzentünk. Tudtuk, hogy hajnalban tovább vonulnak a huszárok… mennek ütközetbe. A perczek múltak. Sándor ruhástul vetette magát az ágyra s én csak akkor mertem hozzá lopózni, mikor egyenletes lélegzését hallottam… Leültem mellé egy székre, aztán néztem… néztem és búcsúztam tőle. A szememmel csókoltam meg ezerszer, az ajkammal nem mertem volna, féltem, hogy felébreszteném. És miként történt, máig sem tudom, ott, ültőhelyemben elnyomhatott az álom, mert egyszerre csak trombitaszóra riadtunk fel mind a ketten… Egymásra néztünk.

Sándor csak ennyit mondott:

– Jönnek, anyám!

Én az ablakhoz futottam. Künn csakugyan derengett már a hajnal s öreg szolgánk épp kantározta az udvaron szegény uram paripáját. Akkor még volt lovunk, jó módban éltünk!… A kertek alatt énekelve jöttek a Hunyadi-huszárok, már hallatszott, mint dübörög a föld vágtatásuk alatt és pár pillanat múlva lassan bontakoztak ki a csákóforgók nemzetiszín rózsái a szürkület homályából.

Milyen borzasztó perczek voltak is azok, most sem értem, hogyan bírtam túlélni az utolsó ölelését… Oh, emlékezem, világosan emlékezem, hogy mikor megcsókolt, mondani akart valamit: «Édes anyám»… de azután elharapta a szót, erőszakosan tépte ki magát a karomból és futott az ajtóhoz. A kardja csörömpölésétől nem hallotta a kiáltásomat s én még csak a kedves kék szemébe se nézhettem búcsúzóul, olyan mélyen csúszott a nagy csákó a homlokára… Utolsó szavával vajjon mit akarhatott mondani? Bizonynyal azt, hogy büszke leszek még rá, de én tudni akartam és rohantam utána. Mire kiértem az udvarra, már a lován ült s aztán elvegyült a többi gyermek-katona között, a kik dalolva mentek meghalni a csatába… És azután… azután nem tudom, mi történt velem.

Változatlanul mesélte el történetét a mi anyókánk, még a szavak, melyekkel emlékeiről beszélt, még azok is változatlanul követték egymást. Szinte már előre tudtuk, hogy mi fog következni. Tudtuk, mint siratta meg a fia távozását, mint várt levélre, leste a hírt, a mely Sándor dicsőségéről fog beszélni. Majd beleőrült az aggodalomba; a kínos napok, álmatlan éjszakák egymást kergették és még mindig nem hallott semmit… Hej, igaz, hogy hősök voltak azok, a kik elmentek a csatába, de hősök voltak azok is, a kik küldték, a kik menni engedték őket!… A hír sokáig váratott magára, de végtére mégis csak elérkezett, az a vitéz őrmester hozta meg, a ki egy este bekopogtatott a szegény asszony ajtaján. Hazaengedték egy érdemrenddel, cserébe a féllábáért, a mit ott tépett el az ágyugolyó valamelyik csatatéren.

– A fiam… a fiam! – csak ennyit bírtam mondani – sóhajtotta kínosan a mi anyókánk, – a rokkant hős bajával nem is törődtem. Igaz ugyan, hogy könnybe lábadt a szemem, mikor reápillantottam, de azért mégis csak újból Sándorról kezdtem beszélni. Ezer kérdést tudtam volna. Hol van? Merre jár? Van-e már érdemrend a mellén?

Az őrmester csak nézett rám és hallgatott… Borzasztó félelem fogott el, egy iszonyú gondolatom támadt… Nem bírtam elviselni a csendet… Odaugrottam mellé és azt hiszem, hangosan, nagyon hangosan kiáltottam rá:

– Mi van a fiammal? – Most már beszélni kezdett, de olyan halkan, mint a légy dongása és mégis, mint a mennykőcsapás ütött a szívembe minden szava.

– Húgomasszony… Nem akarnék ráijeszteni, … hanem hát a mi igaz, az igaz; a Sándor gyerek aligha jön vissza többet!

– Elfogták?… Bajban van? – sikoltottam eszemet vesztve s csak, mikor a rokkant obsitos sírva fakadt, csak akkor értettem meg mindent.

Az anyóka egy darabig törölgette a szemét, gyengéden újból czirógatni kezdte az atillát és azután reszkető hangon folytatta:

– Látjátok, gyermekeim, abban a perczben a lelkemben minden érzés a fiam után halt, mert hisz mindannyi az övé volt… Nem maradt egyebem, csak a hősi emléke és ez a tépett atilla, amit, – áldva legyen érette a neve, – a jó öreg huszár hozott el nekem.

Végső napjairól keveset tudtam meg, csak annyit, hogy a táborban mindenki szerette s az őrnagy úr is úgy megbecsülte, hogy fontos írásokat bízott rá, vele küldte nem egyszer a tábornok úr leveleit is… Egy napon azután, éppen mikor ilyen fontos küldetésben ment, eltévedt a gyerek az erdőben…

Itt mindig elakadt a mi anyókánk hangja…

– Oh! hogy bírnám elmondani, mikor még az őrmester is befedte az arczát, ha erről kezdett beszélni, nem tudott a szemembe nézni… Eltévedt a szegényke, üldözőbe vették az osztrákok és a sok puskagolyó összetépte a szivét, no meg az enyémet is… Bizonyosan tudom, hogy szépen eltemették, érdemrendes új atillát is kellett, hogy adjanak rá, hisz a régit, azt elküldték nekem, a bajtársai pedig valamennyien megsiratták, mert tagadhatatlanul vitéz katona volt. Beváltotta, a mit róla hittem, hiszen nagyobb hőstettet nem vihetett volna véghez, mint hogy meghaljon a hazájáért.

– Imádkozzatok érette, gyermekeim, – mondotta végül ájtatosan az anyóka – és kérjétek az Istent, hogy ha nem is lehettek olyan hősök, mint a minő az én egyetlen szép fiam volt, legyetek legalább hasonlók hozzá.

… Igy mesélte el a szabadságharcz élő ereklyéje a történetét, a mióta csak visszaemlékeztek a házban…

*

Az őszutó egy hűvös borongós alkonyán hallgatott el azután meséivel mindörökre a mi öregünk. Elment egyetlen szép fia után, hisz oly régen készült a nagy útra.

Mikor beléptem a halottas szobába, már ott volt az egész háznép. Ő a szoba közepén feküdt kiterítve. Csak két kis rézgyertyatartóban égett a sápadt világ s kisérteties fényük a légvonatban imbolyogva szökelt fel-le a halott arczán.

Előrehajoltam… Nem volt azon a jó öreg ábrázaton semmi félelmes. A millió ráncz elsimult s a vonások tisztábban körvonalozódtak, szinte mintha megfiatalodott volna. Feje mereven süppedt a szegényes párnába s a mint néztem, lassan, lassan egy csodálkozó, ámuló kifejezést véltem felfedezni arczán. Álla sovány mellére támaszkodott, szeme félig nyitva volt s a szoba szegletébe meredt oda, a hol épp akkor nyitotta ki egy leány a rozoga kis szekrény ajtaját. Az ajtó felsóhajtott, mikor kinyilt, pedig nem volt odabenn semmi más, csak néhány elsárgult levél és az a szinehagyott honvéd-atilla, a mit valamennyien ismertünk. Itt a félhomályban már igazán alig lehetett megkülömböztetni, hogy hol ették meg a molyok, hol járták át a golyók a sújtásos szövetet…

Ez volt a mi anyókánknak minden gazdagsága, oda is terítették az atillát a lábára, hadd vigye magával. Mikor a leveleket párnája alá dugták, kissé előre csuklott a feje, mintha hálásan bólintott volna még egyszer utoljára, úgy, mint életében tette künn az udvaron.

– Hej, de szerette is azt a fiút a mi áldott öregünk, – sóhajtotta az asztalosmester, mialatt szakértő pillantással vizsgálta végig a koporsót.

– Úgy ám, pedig Isten tudja, nem érdemelte meg… nem lehetett az jóféle, a ki olyant tudott tenni… – dünnyögte egy termetes menyecske.

Figyelni kezdtem, de nem vehettem ki semmit a beszédjéből, mert egy másik asszony a szavába vágott:

– Jaj, lelkem, ne szóljon olyan hangosan itt a halott előtt, azt mondják, hogy azok még sokáig hallják, a mit mi beszélünk.

– Uram bocsáss, – suttogta a jó asszony ijedten s kezével befogta a száját.

Most már tudni akartam, hogy miről van szó s odamentem a menyecskéhez, de ő csak valami babonás tisztelettel intett a halott felé és nem válaszolt kérdésemre.

– Jöjjön ki az udvarra, ott majd mesélek.

Kimentünk az akáczfák alá. Kiváncsian néztem az asszonyra.

– Hát lehetséges lenne, hogy ne tudná?… Hát hősnek tartotta az öreg asszony fiát?

– Annak tartottam. Az anyóka mondta.

– No de hát ő nem is tudta, a szegény!

– Már hogy is ne, mikor az édes anyja volt.

– Éppen azért nem tudta, kinek lett volna szive, hogy megmondja neki.

– De mi volt?… Mondja már!

– Hát mi?… Az őrmester csak az anyókának mesélte azt, hogy a fia eltévedt azokkal a levelekkel, a mikről az öreg mindig beszélt, de mi tudtuk, hogy az osztrákoknak hordta őket. Az ellenség, – Isten őrizzen, azok nem bántották. A mieink csipték el a haszontalan árulót… honvédek lőtték agyon…

Álmélkodva hallgattam ennek az egyszerű asszonynak a szavát és megilletődve pillantottam a halottas szoba felé.

Vannak mégis jó emberek a világon!…

VIRÁGZÓ HANTOK.

I.

Végre egyedül voltak egy pillanatra. Magda diadalmasan nézett arra a szép szál Déznay Istvánra, a ki annyi ellenzés, annyi küzdelem után most már csakugyan a férje. István is rátekintett, de olyan különösen, mint soha vőlegény korában.

Az asszony elpirult és kissé félrefordította a fejét. Nem volt szép. Keskeny, finom arczában túlnagyok voltak álmodozó szemei. Ajkát valami örökös belső izgalom szorította össze, karcsu, szinte fejletlen alakja pedig, mintha egy láthatatlan kéztől félne, a mely mindjárt lecsap reá, még nagy boldogságában is riadtan hajolt előre.

Déznay hízelegve simogatta meg sötét haját:

– Mire gondolt most az én kis feleségem?

A gyermekasszony félénken emelte rá bársonyos szemét:

– Igazat kell vallanom?

Egy csók volt a biztatás.

– Nos hát… hát csak az jutott eszembe, hogy milyen gyorsan mulik az idő, ha az ember már egyszer asszony.

– Bolondos kis baba, – nevetett a férfi. – Én meg, hiszi-e, éppen azon tünődtem, hogy milyen lassan mulik az idő, ha az ember egyszer már férj és hasztalan szeretne egyedül lenni a feleségével. Egy órája mult, hogy hazajöttünk az esküvőnkről…

Magda nem válaszolhatott. A násznép felfedezte rejteküket s a díszmagyaros bácsik és selyemruhás nénik záporban hullatták rájuk jókivánságaikat.

Férje mosolyogva súgta a fülébe:

– Még mindig gyorsan múlik az idő?

Kedves kétségbeeséssel rázta meg a fejét, aztán egyszerre fellélegzett. Édes anyja, a ki az utolsó perczig ellenezte ezt a házasságot, jóságos mosolylyal jött feléje:

– Kedves kicsi lányom, hát elhagysz? Csak aztán boldog légy!…

Egykori játszótársa, legjobb barátja, Berényi Tibor is feltünt az ajtóban. Magda nevetve intett neki közös tolvajnyelvükön. De aztán elcsudálkozott:

– Milyen sápadt ma ez a fiú – s szinte önkénytelenül fordult a férjéhez:

– És a maga nagy barátja, Mándoky Ákos hol marad?

– Igaz! A templomban sem láttam… Nem folytathatta tovább, a fiatal Berényi vállára tette a kezét és a füléhez hajolt. Habozva kereste a szavakat:

– Mit tegyünk?… Ákos egy órával ezelőtt főbelőtte magát!

Déznay tekintete egy pillanatra merevvé lett. Szintúgy, mint mikor az ember sötétben keres valamit, aztán megrázta a fejét:

– Lehetetlen… megfoghatatlan!… Miért tette volna?

– Senki sem tudja!

– De bizonyos vagy benne?

Berényi nem válaszolt. Szemével Magda felé intett, a ki aggodalmasan figyelt.

– Mi történt? – kérdezte szorongva.

– Nyugodjék meg, édesem… Igazán semmi különös…

Az asszony könyörgésre fogta a dolgot:

– Tudni akarom. Ne titkolódzanak! Istvánról van szó!

– Nem – mondották egy lélegzettel mind a ketten s oly őszintén néztek Magda szemébe, hogy nem kételkedett többé. Szerelmes önzésében nevetni kezdett s vígan csapta össze a kezét:

– Hisz akkor nincs semmi baj…

II.

Két hónap mulva Déznay István és a felesége visszatértek a Rivieráról. Déznay ideges és rosszkedvü volt. Sokat vesztett Monte-Carlóban; mint legénykorában, újból kártyázni kezdett. Nyerni akart. Magdát kimerítette a hosszu kóborlás, leverten érkezett haza. Közönyösen vont vállat mindenre s mint annyi más ujdonságot, egykedvüen vette a Mándoky Ákos öngyilkosságának a hírét is. Nem tett rá hatást, hisz alig ismerte férjének ezt a különcz barátját. István sohasem emlegette: megfeledkezett róla csakúgy, mint a hogy mindenről megfeledkezett, ha a kártya járt az eszében. A kaszinóban töltötte az életét. Haza jóformán csak azért ment, hogy megint odébb álljon. Örökké sietett és alig beszélt Magdával. Az asszony utóbb már nem tartóztatta, mert hiszen minden szavával úgy is csak az ő egykori leányszerelmének az eszményét hazudtolta meg. Egy ideig egész erejéből küzdött a valóság ellen. El akarta hitetni önmagával, hogy boldog. A második év elején még mindig küzdött, de ekkor már csak azt akarta eltitkolni saját maga előtt, hogy boldogtalan. Az esze és a szíve szakadatlanúl vitatkozott egymással s ő kerülni kezdte az embereket. Legjobban az édesanyja elől bujkált, futott. Elszorult a torka valahányszor ránézett, mert ösztönszerüleg szégyelte, hogy azoknak volt igazuk, a kik le akarták beszélni őt erről a házasságról.

Aztán elérkezett az esküvőjének a harmadik évfordulója is. Egyedül töltötte, mint a többi napot, de e napon jobban fájt ez neki. Boudoirjának magányában szomorúan sóhajtott fel s két kezébe temette az arczát.

Odakint csengettek, de ő mit sem hallott, sötéten meredt bele vigasztalan gondolataiba. Csak jó idő multán, mikor felemelte a fejét, vette észre, hogy vendége van. Berényi Tibor állt az ajtóban. Aztán megindult és jött feléje s nehány friss rózsát tett az ölébe. Tekintetük találkozott.

Az esti homályban, mint egy maroknyi hó világítottak a fehér virágok az asszony sötét ruháján. Tétován vette őket a kezébe s újból felsóhajtott. Egy pillanatra maga is megijedt ettől az őszinte sóhajtól, majd csüggedten vont vállat. Fáradt volt, nem tudott többé szinészkedni.

Hajdani játszótársa leült mellé és megcsókolta a kezét.

– Tibor, emlékezik mennyivel szebb volt az élet, mikor még a fákra mászkáltunk és hittünk az operencziás tengeren túl-ban!

– Szép volt akkor is és…

– Most nem az többé – tört ki Magda keserűen. Nézzen rám, igy néznek ki azok, a kiknek szép az élet? – Sovány kis arczát barátja felé fordította és szemében panaszosan gyűltek meg a könnyek.

– Miért nem mondta az eljegyzésemen, hogy bolondot teszek… Miért nem mondta, hogy István csak a kártyának él, hogy csak… csak a pénzemért vesz el… Ne tiltakozzék, ezt kellett volna megmagyaráznia. Magának talán hittem volna!

Tibor szánakozva nézett rá:

– Hiába mondtam volna bármit is akkor, mert szerette.

– Lehet! Nagyon szerettem és azt gondoltam örökké fog tartani. Pedig… rájöttem azóta, hogy minden nő legalább kétszer szeret életében, két egészen különböző érzéssel: leányszerelemmel és asszonyszerelemmel. Úristen, milyen különbség!… És tudja-e, hogy azt, a kit mint leányok szerettünk, újból meg kell ám szeretnünk a házasság után. Ha ez sikerül, akkor van lehetőség a boldogságra, de ha nem, akkor félek, keresni kezdjük azt, a kit asszonyszerelemmel tudnánk szeretni…

– Csak azt ne, – mondotta Berényi s pajtáskodva szorította meg a Magda kezét. Jó barátja vagyok, hát hihet nekem. Rossz dolguk van maguknak mindenképpen és végül mindig sajnálnak valamit. Csak az a különbség, hogy ha meghallgatják azt, a kit, – a mint maga mondta, – asszonyszerelemmel szeretnek, hát van mit sajnálniok, – ha pedig nem hallgatják meg, akkor – nos akkor nincs mit sajnálniok!…

Magda bágyadtan mosolygott:

– Igaza van! Nem panaszkodom. Férjhez mentem, mint a többi leány… boldogtalan vagyok, mint a többi asszony. – Keze az ölébe hullott. Barátjára emelte a tekintetét.

– Milyen hálátlan vagyok. Elfelejtettem megköszönni a virágait. Hogy is juthatott eszébe, hogy ma van az esküvőm évfordulója, mikor még a férjem sem gondolt rá. Látja, egészen egyedül vagyok. Mindig egyedül…

Tibor másra akarta terelni a beszélgetést. Az előbbi kérdésre felelt:

– A maga esküvője emlékezetes napom. Két jó barátomat vesztettem el egy órában. Magda kisasszony férjhez ment és…

– Ki volt a másik?

– Mándoky Ákos. Hisz tudja, az nap lőtte főbe magát.

– Aznap? Nem tudtam…

Berényi czigarettára gyújtott. Az asszony szórakozottan tépdeste le egy rózsának a szirmait, aztán tompán ismételte:

– Aznap!… Irigylem.

– Ne bolondozzék, Magda.

– Isten látja lelkemet, komolyan beszélek. De azért ne féltsen. Gyáva volnék ehhez, félek a haláltól. Hanem a ki meg meri tenni, annak igaza van. Mándoky Ákosnak is igaza volt.

Tibor ámulva nézett rá:

– Hogy érti ezt? Senki sem sejti, miért tette. Adóssága nem volt. Asszonyért meg csak nem puffantja főbe magát manapság az ember, kivált ő nem, a kinek annyi szerencséje akadt életében.

– Igazán? Pedig szép sem volt.

– Milyen gyerek maga. Hiszen nem a szép, hanem a rossz embereknek van szerencséjük.

– Mándoky rossz volt?

– Az asszonyokhoz igen.

– És ezért szerették? – Magda érdeklődve figyelt.

– Hát persze. Az asszonyok a rossz embereket szeretik, mert reménykednek, hogy megtérítik őket és közben nem veszik észre, hogy önmagukat elveszítik.

– Milyen különös, soh’sem gondoltam eddig rá. Pedig most jut eszembe, ő megjósolta nekem azt, a mi bekövetkezett. Egyszer egész este mellettem ült és olyan furcsán nevetett, mikor Istvánnal összebujtunk sugdosódni. Azután egy perczre magunkra maradtunk. Megfogta a kezemet és azt mondta: «Kicsi leány, a maga szerelme egy ábrándos német költemény, félek, hogy a házasság majd magyar prózába fogja lefordítani…» Most jut eszembe… tulajdonképen szép szeme volt, olyan melegen tudott nézni… Adjon egy czigarettát.

Berényi Tibor odakinálta a tárczáját s mialatt az órára pillantott, felállt.

Mennem kell. Sajnálom, hogy mire elfüstölte a helyettesemet, nem jöhetek vissza.

És azután, míg a czigaretta kékes fellegekké nem változott, Magda Mándoky Ákosra gondolt.

… «Aznap» – ismételte szinte gépiesen, – «milyen csodálatos véletlen… Véletlen?» – és gondolatban mintha kérdéssé alakult volna át ez a szó.

III.

Rövid nehány nap mulva szörnyű hírrel verte fel Magda mesterkélt csendjét a valóság. Meghalt az édesanyja. És mikor megtörten ott térdelt a ravatal előtt, mint egy keserű szemrehányás nyilallott a lelkébe az a tudat, hogy valamit visszahozhatatlanul elmulasztott. Adósa maradt az igazsággal annak a hű szívnek, a melyik csak érte dobogott. Titkolódzott előtte. Tévedéssel takargatta tévedését és még az a vigasza sem maradt meg, hogy talán kiméletből tette. Kettőjük között az ő hiú büszkesége volt a válaszfal.

Magára maradt hát egészen. Az élet a férjét, a halál az anyját vitte el tőle s egyetlen barátja, Tibor külföldön járt… Kétségbeesésében támaszt keresett, elhagyatottságában gyengédség után vágyott. Hasztalan, egyedül volt szemrehányásaival. Előlük menekült a temetőbe s mindazt, a mit az élő anyával szemben elmulasztott, a halottal szemben akarta pótolni… És ezek a bús látogatások emésztették fel egész erélyét. Nap-nap mellett tétován, kábultan indult útnak s maga se tudta, hogyan ért el az anyja sírjához.

Egy langyos tavaszi alkonyaton fáradtabb volt a rendesnél. Czéltalannak látta az életét, mert senki sem szerette, senkit sem szeretett. Csüggedten lépett be a temető kapuján s útközben gépiesen kezdte olvasni a sírkeresztekre írt neveket. A nagy város életének zsivaja, mint egy óriás gépnek a zúgása, veszett el körülötte a csendben. A napfény elapadt a sírokról s utolsó sugara haldokolva vérzett el a kőfal peremén…

Magda egyszerre megállt. Felvetette a fejét, mintha hallgatódznék. A sok száz közönyös névből, a mit elolvasott, egy egyetlen visszacsengett a fülében.

– Mándoky Ákos, – ismételte félhangon. Aztán hátra fordult és szokatlan sietséggel indult meg arra felé, amerről jött.

Egy besüppedt sírhant félredülő kis fakeresztjén csakugyan ott fehérlett a Mándoky Ákos neve. Sajátságosan, mint egy váratlan találkozás, úgy hatott reája ez a felfedezés. Nem tudta azonnal rendbeszedni a gondolatait. Valami szorongatni kezdte a torkát. Megszánta a halottat, a kit elfelejtett a világ.

– Szegény… szegény, – töprengett magában, – hát senki sem gondol rá, a kit szeretett? – Izgatottan egyenesedett fel.

– Szeretett?… Vajjon kit?… És miért ment el úgy szó nélkül? – Mintha ezekre a nagy kérdésekre várna feleletet, visszafojtott lélegzettel nézett el a szürkületben ringó cziprusok felett, majd újból letekintett a sírra, és ekkor… szeme a Mándoky neve alatt esküvőjének, az ő halálának a keltén akadt meg.

Összerázkódott. Az a gondolat, a mi egyszer már ködösen megkisértette őt, határozottabb körvonalakat öltött benne. Közelebb hajolt a sírkereszthez s mintha meg akart volna bizonyosodni valami hihetetlen igazságról, újból olvasni kezdte az elmosódott szavakat. Aztán hirtelen úgy érezte, megtalálta kérdéseire a feleletet.

– Az esküvőm napján!… Én akkor kezdtem, ő akkor végezte az életet… Hátha?… Igen!… Nincs kétség! – Képzelete úrrá lett felette, nem tudta többé kormányozni. Mándoky Ákos hangja felcsendült körülötte, magán érezte tekintetét s mind azt a gyöngédséget, a mi után hasztalan sóvárgott fiatal életében, öntudatlanul abba a hangba, abba a tekintetbe lopta bele.

– Szeretett… Szeretett – mondogatta a szive minden dobbanásával s melléből feltört az első sóhaj, szeméből kicsordult az első köny Mándoky Ákosért. A képzelt végzetes szerelem gondolata melegséggel árasztotta el a lelkét. Igaz, hogy csak a visszanéző nap melege volt ez, de az asszony, a ki annyit didergett elhagyatottságában, kétségbeesetten kapott utána.

Az alkony lassan elborította a temetőt s a halottasház felől szaggatott csengetés hangját hozta el Magdához a szellő. Eszébe jutott, hogy mennie kell. Lehajolt s mintha valamit, a mit sokáig halasztott, akarna jóvá tenni, gyöngéden megigazította a félredűlt sírkeresztet s az anyjának szánt virágokból néhányat a hantokra hullatott.

IV.

Sötét este volt, mire Magda haza ért. Egy ideig fel s alájárt kis boudoirjában, aztán egyszerre határozott s a férje szobája felé indult. Mindenáron részleteket akart hallani Mándoky öngyilkosságáról. Meg fogja hát kérdezni Istvánt, ez a legegyszerűbb.

A küszöbön majd hogy egymásba nem ütköztek.

– Honnan jön? – kérdezte Déznay szórakozottan.

Az asszony rátekintett s maga is elcsodálkozott, milyen idegenül hatott rá az az ember, a kiről hajdan azt hitte, hogy szereti. Tartózkodó lett vele szemben, mintha ma látná először. Nem bírta volna előtte az ajkára venni Mándoky nevét. Zavarba jött és halkan válaszolt:

– A temetőben… az anyámnál voltam!

István sietett, szabadulni akart, de Magda nem mozdult az útjából. Mondania kellett hát valamit. Találomra egy ásítás közben megszólalt:

– Ilyen soká?…

– Igen… ott feledkeztem – hadarta az asszony idegesen s indokolatlan részletességgel kezdett beszámolni délutánjáról. Minden semmiséget elmondott, csak a Mándoky sírjáról hallgatott. Miért tette, maga sem tudta.

A férje mosolygott.

– Ha nem ismerném magát, igazán azt hinném, hogy azért beszél annyit, mert el akar valamit hallgatni… egy kis légyottot, valami kalandot. – A feleletet be sem várta. Hirtelen kötelességszerüen megcsókolta a feleségét és már csapódott mögötte az előszoba ajtaja.

Magda zavarodottan nézett utána:

– Igaza van. Miért is csinálok mindebből titkot? – Átlépte férje szobájának a küszöbét és tétován állt meg az íróasztal előtt.

– Hová került innen a Mándoky arczképe? – Emlékezett rá, hogy látta valamikor, látta, de nem nézte meg soha. Keresgélni kezdett, türelmetlen lett s mind lázasabban kutatta át a szobát. Leküzdhetetlen vágy fogta el. Szembesíteni akarta az arczképet azzal az új Mándoky Ákossal, a kit felfedezése óta ő formált magának…

Végre ráakadt a képre. Visszafojtott lélegzettel hajolt föléje, de egy pillanat mulva már csalódottan hanyatlott le a keze. Az az elegáns gavallér, a ki olyan egykedvű, czinikus arczczal nézett reá a képről, meghazudtolta minden feltevését… Nem azt az Ákost igazolta, a ki képzeletében testet vett, hanem egy másikat, talán a valódit, a kire nem mert visszagondolni.

Kiábrándultan meredt a semmibe. Megint egyedül érezte magát a világban. Szintúgy, mintha szerelemmel hitegették volna, hogy aztán hűtlenül elhagyják…

Mikor szobájába ért, csak akkor vette észre, hogy az arczképet magával vitte, pedig nem akarta többé látni. Elzárta iróasztalában, aztán szomorúan hevert végig a kereveten. Órák teltek. Magda elgondolt minden kedvére való emléket, a mit Mándokyról felidézhetett. És mert az arczkép nem mondhatott neki ellent, újból kiszinezte a multat. A képzelt dolgokból valóságot csinált és képzeletével meghamisította a valóságot. Addig-addig, míg ismét hinni kezdett Ákos szerelmében. Hinni kezdett, mert hinni akart…

V.

Másnap korábban indult útnak és több virágot vitt magával, mint rendesen. Először az édes anyjához ment el, de nem tudta összpontosítani a gondolatait, megszöktek előle. Szórakozottan álldogált egy ideig a sír mellett, aztán leült a szomszédos kis kőpadra s napernyője végére szedte a tavalyi lomb ott feledett leveleit.

– Meg fogom-e tudni valaha az igazságot? – gondolta csökönyösen. – A szerelem vagy más valami kergette-e a halálba?… A szerelem? – riadtan vetette fel a fejét. – De hátha mást szeretett? – Ez még nem jutott eszébe. És mint mikor álomban, egy ellenőrizetlen mozdulattal fájdalmat okozunk önmagunknak s bár sajog az ütés, nem bírunk felébredni, kábultságában Magda is érezte, hogy szenved, de nem tudott egészen magához térni. Kétségbeesetten küzdött az egymásra torlódó gondolatokkal s közben féltékenyen pillantott mindegyre Ákos sírja felé. Végre is nem bírt nyugton maradni, hátha ott talál valakit, a kinek több joga van azokhoz a hantokhoz, mint neki.

Futva, lihegve ért a sírhoz… Elhagyatott volt az, mint tegnap s csak az ő virágai fonnyadtak a kereszt tövében. Fellélegzett, majd sóváran hajolt előre s elolvasta még egyszer a síriratot. Azt a nevet, a melyik mint az árnyéka kisérte s azt a keletet, a melyik mindkettőjükre olyan végzetes volt.

– Nincs kétség… nincs kétség – suttogta szomorú diadalérzéssel s az ütés, a mit józansága mért a lelkére, nem sajgott többé. Megnyugodott, tovább aludt és tovább álmodott.

VI.

Magda élete ezután megmaradt ebben a mederben. Eleinte ugyan még bizalmatlanul nézett körül, valahányszor Ákos sírjához ért, nem látja-e rajta egy más kéznek a nyomát. Hanem aztán, mikor csak nem jött senki, egészen birtokába vette a hantokat.

Csendesen, nagy megrázkódtatások nélkül szálltak el felette a hónapok. Nem vette észre, hogy múlik az idő, mert az, a kiről elhitette magával, hogy végtelenül szerette őt, nem változott. Nem ellenkezett vele, csendesen porladt virágai alatt, míg ő fáradhatatlanul hímezgette szebbre a multat s adott képzelt emlékeket egy képzelt szerelemnek. Kételyeit nem bolygatta többé, gyáván menekült előlük, ösztönszerűen sejtette, hogy ha elveszítené hitét a Mándoky Ákos szerelmében, akkor mindent elveszítene, a miért érdemes volt élnie.

A férjétől mindinkább elidegenedett. Az emberek elől mindinkább elzárkózott. Lassan olyan néma magányt teremtett maga körül, a miben semmi és senki sem mondhatott ellent rögeszméjének.

Az a sír, a melyiken a tavasz, az ősz mindig nyíló virágokat talált, volt az ő világa. Titkolódzva, lopva oda járt el esőben, hóban, forró napfény alatt s ha útközben ismerősökkel találkozott, zavartan fordította félre a fejét, csak úgy, mintha a kedveséhez menne.

Egy alkonyaton történt azután, hogy a temető hársai alatt valaki a nevén szólította. Ijedten nézett körül, úgy érezte, rajtakapták. Menekülni akart, de már későn volt. Rég nem látott barátnője, Berényi Vera, a Tibor huga, állta el az útját.

Dadogva válaszolt kérdésére:

– Igen… az édes anyám sírjától jövök!

– Menjünk vissza hozzá, – szólt a fiatal asszony, – olyan jó volt, viszek neki nehány virágot.

És elindultak mind a ketten, de Magda egyszerre megállt, mintha nem tudott volna tovább menni.

Barátnője csodálkozva nézett rá, aztán a temérdek elhagyatott sír között megakadt a tekintete Mándoky Ákos virágzó hantjain.

– Tudod ki fekszik itt? – kérdezte Magda s ebben a pillanatban leküzdhetetlen lázas vágy fogta el, hogy annyi hallgatás után bizalommal legyen valakihez. – Tudod ki?… Mándoky Ákos! – Olyan régen nem mondta ki hangosan ezt a nevet, hogy most megremegett tőle.

– Ákos, – ismételte Vera elgondolkozva – szegény fiú, jól ismertem.

Magda, mint akár egy bizalmaskodó szerelmes asszony folytatta:

– Igen… ő és én ápolom a sírját, az emlékét, mert…

– Nos?

– Hiszen emlékezned kell, az esküvőm napján, míg a templomban voltunk, lőtte főbe magát.

– Emlékezem, de hiszen…

Magda aggodalmasan vetette fel a szemét. Halálos félelem fogta el, hogy most mindjárt hallani fog valamit, a mi meghazudtolja az ő meggyőződését. Beszélnie, vallania kellett, mielőtt a másik szólhatna. Megragadta barátnője kezét és rejtélyesen hajolt feléje:

– Sohasem mondtam senkinek… Ő szeretett engem…

– De Magda!… a fiatal asszony szeme tágra nyílt, megdöbbenve nézett rá. Ő azonban mit sem látott, mit sem hallott. Szegény szive összeszorult s vallomása percében valami megmozdult a legmélyén, a mi titok volt eddig saját maga előtt is.

Merengve pillantott le a hantokra, a melyek szomorú életében egyedül hajtottak számára virágokat és rendületlen hittel suttogta:

– Igen, ő szeretett engem… mi nagyon szerettük egymást…

A PIROS CZIPŐ.

Lábujjhegyen, csintalanul mosolyogva indult el a szobában… Kereste az édesanyját… Hová is bújhatott, mert bizonynyal bujósdit akar vele játszani, hisz nem hallani semerre a dalolását.

Hová lett? Ezóta már felébredt, úgyis soká aludt. Igen, hogy utoljára látta, mélyen alhatott, mert haragos volt az arcza. Az ő mamája pedig sohasem haragudott. És olyan sápadt volt, hogy szinte félt tőle s mikor az apja azt mondta, hogy csókolja meg mamát, nagyon megijedt és kifutott a kertbe. Azután eljátszott a lombtalan fák alatt a zörgő avarban egész délután, de most már beesteledett, meg fázott is odakünn, hát szeretne az anyja ölébe ülni, kis fejét a keblére hajtani, olyan jó az, mikor künn zúg a szél… Meséket akart hallani és a míg az a szerető kéz lassan símogatja a haját, elaludni holnapig.

– Mama!… Mama… Hol vagy? Jere már elő, nem akarok játszani.

Senki sem felelt, csak a légvonat libbentette meg az egyik nyitva hagyott ajtó függönyét.

– Megvagy! – kiáltotta diadalmasan a kicsike és kitárt karokkal rohant belé… De ott sem volt senki. Felállt hát az egyik székre s így nézett körül a szobában. Feje mellett a falon e perczben kezdett ütni a kakukos óra; felbámult rá, azután hirtelen megfogta az ajtócskán kipattanó kakukot és egy kis erőlködéssel kihúzta egészen. Rég szerette volna ezt a szürke madárkát a kezébe venni, közelről megvizsgálni, de anyja sohasem engedte. Tudta bizonyosan, hogy most sem fog örülni neki, de úgy kell, minek hagyta magára! Egy darabig csak játszott a kakukkal, hanem azután elunta ezt is. Vissza akarta dugni a kis ajtón. Mivel ez sehogysem sikerült, lemászott a székről, a szekrény alá dobta a madarat és nem tudva, hogy mihez fogjon, megállt a szoba közepén és újból eszébe jutott a mama.

Türelmetlenül kiáltozott utána, végtére sírni kezdett. Félt így egyedül, de meg hozzá is volt szokva, hogy az ő ötéves kis élete körül forduljon meg minden a házban és most egyszerre nem törődik vele senki sem.

Felkapaszkodott az édesanyja magas székére s babrálni kezdett a varróasztalon. A fényes olló még úgy feküdt ott, mint a hogy ő oda tette, a hosszú fehér szállal befűzött tű a függönybe volt szúrva s a kis leány ingecskéjére csak félig volt felvarrva a folt. Az anyja varrta, emlékezett rá és a míg dolgozott, arról a gyémántkoronás békakirályról mesélt neki, a ki a tündérleányt akarta feleségéűl. De félbenmaradt a mese és ő most már szeretné tudni a végét.

– Mama! Mama!… Jere, mesélj nekem. – Szomorúan lóbálta meg kis lábát s félrehúzva az ablakról a szegényes csipkefüggönyt, kibámult az országútra.

Egyszerre csak meglátta az apját; feketeruhás emberek közt sírva jött a ház felé. Macskaszerű gyors mozdulattal kúszott le a székről, azután futott ki az utczára a hűvös őszi alkonyatba. Közvetlenül az apja előtt megállt s felágaskodva, szemrehányóan mondotta:

– Apa, édes mamám elbújt, nem találom a házban!

Az apja szótlanul nézett rá és odébb ment.

– Adjátok ide őt! Akarom… szeretném, ha mesélne valamit! – kiáltotta fenyegetőzve. – Ő az én mamám! Akarom! Akarom!

A nők köréje gyűltek, a férfiak vállvonogatva, komoran mentek a ház felé.

– Mama! – sikoltotta a gyermek szívszakadva s ösztönszerűleg futott ahhoz az asszonyhoz, a ki alakra legjobban hasonlított az anyjához

Nagynehezen megmagyarázták neki, hogy a mama az égbe ment a jó Istenhez és nem jön vissza többé soha.

A kis leány csak nézett és rázta a fejét:

– Oh, ő nem tenné azt, nagyon szeret engem, elvitt volna magával, hiszen soha sem hágy egyedül!

Az asszonyok sírni kezdtek és, mert zokogni látta őket, bár nem értette egészen, sírva fakadt ő is.

De azért csak nehány nap mulva, a mikor látta, hogy az édesanyja igazán nem tér haza, hogy üres a ház, hogy lefekvés előtt senki sem veszi a térdére, senki sem csókolja meg, – csak akkor fogta fel, hogy mi az, ha valaki az égbe megy a jó Istenhez.

Elhagyatottan bolyongott naphosszat a ház körül. Az apja nem törődött vele, haragosnak látszott, ha a szeme elé került. A ruhája összeszakadozott, haját nem simították le és este senki sem imádkozott vele. Így hát nagyon elszomorodott; halkan, keservesen, sírdogált.

Ekkortájt rokonok jöttek hozzájuk a messze nagyvárosból, egy jóságos, kékszemű asszonyság, a ki ép úgy ölelte magához, mint a mama. Kitört belőle a sírás, nem bírták elcsitítani, mert csak most jutott az édes anyjáról minden az eszébe…

És ez a jó, kékszemű asszonyság elvitte őt magával a városba, – talán azért, hogy megvigasztalódjék, hogy újból megtanuljon nevetni.

De ő csak szomorú maradt. Az idegen emberek között még szomorúbb lett, mint a minő volt. Nem evett, nem játszott, nem énekelt. Arcza, kezecskéje olyan sáppadttá, soványnyá vált, hogy elfacsarodott tőle az ember szíve. Úgy ült mozdulatlanul az ablak előtt és nézett le a magasból a nyüzsgő, szürke utczába, mint valami bánatos kis öreg. Hiába vitték nevető gyerekek közé; hiába vigasztalták, nem érdekelte semmi, szeméből kihalt az élet. Már azt hitték róla, hogy nagy beteg, pedig tán maga sem tudta, miért olyan borzasztóan szomorú. Ha kérdezték, kis szivének egész szenvedését egy szóban foglalta össze: «A mama.»

Megesett olykor, hogy egybekulcsolt kezekkel nyugtalanul, pihenés nélkül járkált fel s alá a szegényes szobákban; keresett valamit!… Az erdőt, a kis fehér falut, a szabad mezőket… vagy az édes anyját? Sohasem panaszolta el és így nem is tudták igazán vígasztalni, mert hiszen csak a szóba öntött szomorúságra találunk szóba öntött vigaszt.

*

Nehány héttel az anyja halála után, épen karácsony napján sétálni vitték a kis leányt.

Hazamenőben nagy térre értek. Esteledett. Hó szállingózott a levegőben, hideg volt. Havas zöld fenyőfák között, itt-ott kicsiny fabódék lobogó lámpáinak fénye terült el a tolongó emberek felett. Az árusok kiáltoztak, recsegő hangjuk túlszárnyalta a beszélő, nevető népség lármáját.

A kis leányt kezén fogva vezették át a sokaságon. Ő pedig csak ment s alig nézte az ezer haszontalan apróságot, melyek a gyermekek álmait oly sokszor megédesítik. Nem érdekelte őt semmi, a czukrosbódék, a babák, kis czin-edények… fásultan siklott el felettük a tekintete. Halkan kérte, hogy menjenek haza.

De egyszerre mégis lekötötte valami a figyelmét. Elbámészkodott. Kis kezét kihúzta nevelőanyja kezéből s mintha földbe gyökerezett volna a lába – megállt.

Az asszony később vette észre, hogy elmaradt tőle, sietve ment vissza s kereste a tömegben.

Nem messze, egy kis fabódé előtt ácsorgott. A bódé homlokzatán hosszú sorral czipők fityegtek, melyeket a deczemberi szél csendesen himbált ide-oda. A gyermek figyelemmel bámulta őket; keze kinyilott, szája tátva maradt, egész arczocskája nevetett. Mikor nevelőanyját megpillantotta, diadalmas örömmel vonta magához s mutatott fel a rúdra, melynek közepén két kis piros czipőt világított meg a bódé füstölgő lámpája.

– Nézd!… nézd – suttogta sóvárogva – ott… ott azt a piros czipőt. Milyen szép, beh szeretném.

Az asszony mosolygott, majd menni akart, de a kis leány nem mozdult, csak mindegyre bámult és nevetgélt.

– Nézd már!… Nézd!

– Látom, baba, gyerünk.

– Oh maradj még, kérlek, hadd láthassam… Milyen szép!

Nem lehetett sehogysem elcsalni. Utóbb még könyörögni is kezdett, hogy vegyék meg neki a piros czipőt. Igérte, azután mindig jó lesz, szót fogad, vigyázni fog a czipőre, sohasem tépi össze, nem húzza fel, csak nézni fogja.

És egy gyermek minden ékesszólásával, szép igéreteivel kérlelte nevelőanyját, melegen szorongatta a kezét, mintha ezzel akarta volna ellágyítani.

Az asszony, mivel hát szegények voltak, gondolkozóba esett. Majd lepillantott a hozzádörzsölődző kis leányra. Beszédbe elegyedett az árussal, ki a czipők árnyékában vacsorázott.

A jó asszony végre is elővette pénztárczáját; egy ideig számolgatta pénzét, azután alkudozni kezdett.

Ezt már komolyan vette a bódés, letette kanalát, nagyot nyelt s mialatt megtörülte bajuszát, szóba állt a vevővel. Utóljára is megalkudtak.

A gyermek fejét ingatva, emelte föl karját s tán, hogy annál hamarabb kézhezkapja a czipőt, újjait akaratosan mozgatta a levegőben. Szemét szepegve függesztette az árusra, nehogy valami baja történjék az ő kincsének, a mit a következő perczben félénken vett magához. Egy ideig áhítatosan nézegette, forgatta a czipőcskéket, de azután, mikor megértette, hogy most már az övéi, nevetve szorította a szivére s ugrándozva indult el. Ekkor már sietni akart haza, hogy játszhassék velük.

Az asszony csodálkozva nézett reá. Anyja halála óta nem látta ilyennek. Egészen megváltozott, mintha minden gond, szomorúság, a mi kicsiny lelkét nyomta, elrepült volna.

Halkan dúdolgatott magában, tánczolt s a ki csak elébe jött, boldog-boldogtalannak büszkén mutogatta az ajándékot.

Szive keserűségét, a mihez anyja halála óta tán hozzá is szokott, – édes gyermekboldogság váltotta fel. De volt valami ártatlan szívtelenség ebben a boldogságban… Elfeledkezett könnyeiről, a mamáról, a faluról, a szabad kék égről, elfeledkezett mindenről…

És öröme nem szünt meg; este, mikor feküdni ment, magával vitte lopva a czipőcskéket is.

Nevelőanyja, meg az ura egyedül maradtak az asztalnál. Egy ideig beszélgettek a maguk dolgáról, de azután megint csak a kis leányra került a szó és az asszony intett, hogy nézzenek be hozzá, hátha megint elszomorodott. Imádkozzanak vele, hiszen minden este így vígasztalgatták, a míg el nem aludt.

A férj még kihörpintette borát, azután nyújtózott egyet és bekullogott a felesége után a szomszéd szobába.

A kicsi nem aludt még, de nem is sírt. Ágyában ült, szeretettel babusgatta a czipőket és gyönyörködött bennük. Óvatosan labdázott velük, utóbb már meg is csókolta őket.

A férfi félretette pipáját s mialatt odalépett hozzá, csodálkozva kérdezte:

– Te gyerek, hát mi lesz, ma nem imádkozol a jó Istenhez az édesanyádért?

A kis leány nem hallotta és zavartalanul játszott tovább.

Az asszony leült az ágy szélére és szőke fejére tette a kezét.

– Mi lelt baba, hát nem vagy már szomorú?

A gyermek bámulva tekintett rá, nem értette a dolgot. Szinte ijedten nézett hol az asszonyra, hol a férfire, azután a czipőcskéken akadt meg a szeme. Arcza felderült és elnevette magát.

– Én!… hát mán’ hogy volnék szomorú, hiszen itt van a piros czipőm…

MENUETTE.

Hideg téli éjszaka volt. A park egyenesre nyesett fái között fázósan fehérlettek a mezítelen görög márványistenek. A nehézkes barok kastély szinte belesüppedt a hófúvásba s kivilágított ablakainak fénye fáradtan vergődött át a ködön.

Odabenn az udvarban, mindjárt a tornácz előtt tüzet raktak a vendégurak csatlósai s ásítozva bámultak a pattogó lángba, melynek visszfénye vörös kört tánczolt ki a havon.

Az urak meg ez alatt mind összegyülekeztek az újmódis nagy fehér szálában. Az üveges csillár száz viaszgyertyájának fénye sziporkázva verődött vissza a Velenczében kipallérozott kristály-tükrökről s ragyogva égett a falak furfangos arany díszítményein…

Ünnepi díszben mulatott ott a Bécsből lerándult nemesség virága. Egy nagybajuszú, varkocsos lovasgenerális körül ifjú testőrök, negédes udvaronczok hajlongtak s a háziúr, gőgös magyar mágnás, sujtásos, ékköves ruhájában, mint valami csoda vált ki a csipkés gavallérok közül.

A falak mentén aranylábú székeken hosszú sorral ültek az asszonyságok. Oly kimérten mosolyogtak, mintha csak a bécsi udvari bálon lennének és félszemmel mindegyre a ház úrnőjére lestek, a ki palotahölgy lévén, ugyancsak kedvelte az előkelő illedelmet. Hanem azért minden igyekezet daczára egyik-egyik dáma, beszéd közben, olykor mégis megfeledkezett magáról s valami átöröklött mozdulattal pihentette csipőjére kezét.

Az idősebb urak kivonultak egy hátsó szobába s nagy bilikomaikból ittak az urnő-király egészségére és a saját egészségükre, a mit lelkiismeretesen magyar módi szerint cselekedtek.

Néhányan, leginkább a dámák, még kártyáztak is a háziasszony vieux-laque boudoirjában. Keselyű ábrázatú franczia gavallér tartotta a bankot. Valamelyik ablakmélyedésben egy német költő, olyas udvari bolond féle, szavalgatott ábrándos aggszűzeknek ékes verseket, melyekben kifogyhatatlan leleményességgel hasonlította a nőket virágokhoz, csacsogó csermelyekhez, pillangók- és más egyéb bogarakhoz… A nagy szálában pedig tánczba fogott az ifjúság.

Bájosan halk menuette zenéjére indultak el a párok. Kéz-kézben mély bókkal lejtettek előre. Selyembe, bársonyba öltözve, mint megannyi virágzó ág, fonódott össze az ifjak, leányok alakja. Hol hátra hajoltak, hol meg egymásra néztek és nem fáradtak el mindegyre újból mosolyogni. Karjaikat kecsesen emelték magasra, mélyen bókoltak, majd mintha haboznának, egy pillanatra megálltak: a hölgyek ujjacskái között mint lepkeszárnyak libbentek meg a csipkés szoknyák… Aztán ismét előre lendültek a tükörsíma padozaton.

Udvarias, kimért volt a táncz. Egy elejtett legyező, vagy leszakadt virág váratlan fordulatot adott. Egy elő nem írt mosoly kedves zavart idézett fel a kipirult arczokra.

Az urak félbenhagyták az ivást és a politikát, az aggszűzek odahagyták költőjüket s mind a tánczterem ajtajába sereglettek. A merevre fűzött asszonyságok előrehajoltak, fejüket a zene ütemére ingatták s magassarkú czipellőikkel komplimentumot írtak le abroncsos szoknyáik alatt.

Mindenki elhallgatott. Csend lett, csak a menuette dallama zsongott a levegőben… És ez ünnepélyes pillanatban valaki egyet tüsszentett a terem szegletében.

Néhányan odatekintettek és mosolyogni kezdtek…

Ott a szegletben szorgalmasan tubákolva, teljes elhagyatottságban egy összeaszott kicsiny teremtés üldögélt. Neki mintha nem tetszett volna ez a táncz; barázdás homlokát haragosan vonta össze és rosszalóan rázogatta a fejét. Valamit mormogott is hozzá, de arra jól vigyázott, hogy senki meg ne hallja.

Nem beszélt ő soha másokkal, mindig csak önmagával diskurálgatott szép csendesen a régmúlt időkről. A kastélyban emberemlékezet óta azt tartották róla, hogy háborodott elméjű szegényke, de nem zavart senkit, hát valahogyan megtűrték.

Szeme fakó volt s arczocskája, melyre már a hajnali mise előtt, végtelen gonddal ragasztotta fel a szépségtapaszokat, olyan finom, olyan sárga, mint a régi elefántcsont. Fején ünnepélyes alkalmakkor rengeteg paróka trónolt s kicsiny remegő kezében mindenkor aranyos burnótszelenczét szorongatott.

Különös volt ez a parányi teremtés s tán épen az tette őt olyannyira különössé, hogy egész nap zajtalanul jött-ment a szobákban és mindegyre beszélgetett halkan, nagyon halkan.

– Igen, igen, – motyogta szemrehányóan, – hiába nevettek rajtam! Ti nem tudtok tánczolni… Mi tudtunk, mi… ah csak én tudtam.

Aztán visszagondolt messze ifjúságára, a mikor minden kicsinyke újjára akadt volna egy-egy kérője s mikor a kanczellár báljain Terpsychore grófnőnek nevezték őt. És ő, bár egész életén át kiváncsi volt rá, hogy mit is jelent hát ez a név, nem merte megkérdezni soha senkitől. Mai napig sem tudja, pedig tisztán emlékezik rá, hogy… Terpsychore volt az ő neve addig a feledhetetlen udvari bálig, a melyiken maga ő felsége adott neki más nevet.

Meghívták az udvarhoz! Azt mondták, a mindenható császár és király akarja látni a tánczát s titokban még azt is megsúgták neki, hogy a gyermek Mária Terézia főherczegkisasszony és felséges húgai egy rejtett ablakon át fogják őt szemlélni, mert elszeretnék tőle tanulni a táncz művészetét… Mily dicsőség volt ez a magyar hazára!…

Emlékezett a fényes császári termekre és az udvar bevonulására. Szinte megszédült, mikor a hatalmas császár belépett. Nagy allonge-parókája és csattos czipője maradt meg legjobban az eszében… Aztán visszafojtott lélegzettel bókoltak földig mindannyian s egy fekete bársonyruhás főúr többszörös térdhajtással kúszott a földi istenséghez. Mialatt áhitatosan csókolta meg az eléje nyújtott kezet, szemét kéjesen hunyta le a boldogságtól…

A kis Terpsychore grófnő akkor eszmélt fel kábultságából, mikor ő felsége Károly császár fejére tette nagy tollas kalapját és elfoglalta a császárné mellett helyét a trónuson… Valaki jelt adott a táncz kezdetére.

Az ő tánczosa egy fiatal castiliai nemes volt, az uralkodó spanyol kedvenczeinek egyike. Sötéthajú, lángoló tekintetű gavallér, a kit ő már régóta szeretett.

A ifjú a nagy udvari meghajlással szólította fel a tánczra. Aztán egyik kezével megfogta finom kardjának a markolatját, a másikkal a leány ujjacskáinak hegyét és mindketten földig bókoltak a trón előtt.

Felcsendült a menuette dallama. Terpsychore grófnő remegett a boldogságtól, mert úgy érezte, hogy a császár szine előtt ellejtett tánczukkal feloldozhatatlanul egymáshoz vannak kötözve. Arczán mámoros mosoly jelent meg s szeme tüzet fogott az ifjú tekintetétől.

Elragadtatás tükröződött az arczokon. A császár gőgös, duzzadt ajkán a tetszés mosolya játszott s egyik kegyenczének leereszkedően mondotta:

– Íme, ez ifjú dámát kikiálthatjátok a menuette királynőjének!

És azután szájról-szájra járt a nagy horderejű királyi kijelentés s Terpsychore grófnő azt gondolta, végzete a boldogság minden lehetőségét megadta néki…

Az utolsó meghajlásnál szemükkel örök hűséget esküdtek egymásnak és az eltánczolt költeménynek vége volt.

Az udvar távozta után egy rózsakoszorúval, melyet jutalmul a császár küldött neki, királynővé koronázták. És ez illatos korona alatt fogadtak ők ketten szavakkal is szerelmet, hűséget egymásnak és igérték meg kölcsönösen azt is, hogy csak akkor tánczolnak újból menuette-et, mikor majd az esküvőjükön együtt tánczolják el.

Ez volt életének legboldogabb napja és csodálatosan erre sokkal ritkábban gondolt, mint arra a másik napra, a melyiken megtudta, hogy az ifjú búcsú nélkül hagyta oda Bécset s visszament hazájába…

– Igen gyermekeim, – suttogta bánatosan, – arra a szörnyű napra gondolok én vissza, mert oh kedveseim a boldog napokat csak egyszer éljük át, a boldogtalanokat pedig: ezerszer… Igen, igen, megtartottam a szavamat, de ő… ah ne is kérdezzétek…

A szegény menuette-királynő csakugyan megtartotta igéretét. Gyermekesen ragaszkodott hozzá, mert a nők szavuktartók, a míg szerelmesek, Terpsychore grófnő pedig egész ifjúságán át boldogtalanul szerette hűtlen vőlegényét. Elment ugyan a bálokba, de hiába könyörögtek neki – hajthatatlan maradt.

Évek múltak. Vőlegénye csak nem tért vissza s lassankint kihűlt az ő szivében is a szenvedély. Nem irtózott többé attól a gondolattól, hogy egy más férfival tánczoljon. Megint évek kellettek hozzá, hogy rászánja magát az esküszegésre. Ekkor várni kezdte, hogy felszólítsák. De hiába, nem ostromolta többé senki, békével hagyták üldögélni a terem szegletében.

Hónapokba tellett, a míg megértette, hogy elmúlt az ő ideje, a míg felfogta, hogy megöregedett. A körülötte mulatozók nem tudtak többé róla, ki volt ő hajdan…

– A menuette-királynő… Terpsychore grófnő… az voltam én! – suttogta diadalmasan s megdörzsölte a szemét, mintha belefáradt volna visszatekinteni az ifjúságára, de hogy is ne, hiszen olyan messze volt az már tőle. Aztán, hogy tudomást szerezzen való létezéséről, óvatosan felnyitotta burnótszelenczéjét, újjai közé vett egy csipetnyi tubákot s mosolyogva szippantotta fel. Kiegyenesedett, majd újból a tánczolókra függesztette tekintetét s megrázta a fejét. Most kezdte csak igazán bánni, hogy a végzetes menuette után nem tánczolt többé.

– Nem tudtok semmit, apáitok sem tudtak, mert nem láttak engem tánczolni…

Ellenállhatatlan vágy fogta el. Szeretett volna felállni és megparancsolni, hogy reá nézzenek mindannyian, mert meg fogja mutatni, hogyan tánczol a menuette-királynő.

– Hiába álmélkodtok, – mondotta ártatlan hiúsággal, – maga a mindenható császár adta nekem ezt a nevet!… Istenem, csak valaki felszólítana a tánczra, csak eszébe jutnék valakinek! De hát ki gondolna egy ilyen öreg dámával.

És a mint sóvárogva nézett végig az ifjúságon, szinte rémülten vette észre, hogy a szála tulsó oldalából egy fiatal gavallér nagy figyelemmel szemléli őt s mintha leolvasná arczáról gondolatait, megindul és jön… jön feléje.

Majd felsikoltott ijedtében. Forogni kezdett vele a világ, úgy látta, mintha a csillár himbálódznék, az emberek támolyognának és behunyta a szemét. Úristen, ha csakugyan tánczolni akarna vele!… Fejében egyszerre összezavarodtak a tánczlépések, a lágy zene szinte harsogó zivatarnak tetszett neki, kis kezéből pedig koppanva hullott a földre aranyos burnótszelenczéje.

Az ifjú meghallotta a koppanást. Most valósággal lepillantott a kis comtessera s a helyett, hogy a szép Czobor grófnéhoz sietett volna, kivel már az előbb édes, hosszú pillantásokat váltott – megállt egy perczre. Aztán tréfásan hajtott térdet a lelkendező öreg hölgy előtt, felemelte a szelenczét és szertartásosan nyújtotta felé.

– Óh jaj nekem! – suttogta elcsukló hangon a vén grófkisasszony. – Mindjárt gondoltam, hogy ezt akarja… Várjon egy kicsit Monsieur… meg kell elébb próbálnom… rég nem tánczoltam.

Ezzel aztán hirtelen lecsúszott karosszékéről és a fal mellé lapulva kiosont a teremből, az ámuló, tiltakozó ifjú kezében hagyva a szelenczét.

Mikor egyedül volt a legutolsó szobában, hová csak lopva rebbent el egy-egy dallama a zenének – fellélegzett.

– Ki hitte volna, – mormogta önelégülten, – alig bírtam tőle megmenekülni… De hát mit is csodálkozom én tulajdonképen ezen… igazán furcsa vagyok.

Negédesen mosolygott, aztán újjacskái közé fogta rengeteg tunikáját, lábait egymás mellé illesztette s nyakát előre nyújtva figyelt a zenére.

– Most – suttogta s nagy kínnal lábújjhegyre állt és megindult.

– Egy, kettő, komplimentum!… De ekkor valami a hátába nyilallott, ép ott a Watteauráncz alatt.

– Oh jaj, mein Gott Herr! – szisszent fel fájdalmában – oh beh rosszúl ment!…

Aztán pihent egy darabig és előlről kezdte. Méltóságteljesen lépett ki és ismét csak elvétette. Nem emlékezett már a tánczra. Mindegyre megállt s remegő kezével izgatottan simította végig homlokát csak úgy, mintha fel akart volna valamit kelteni, a mi odabent az ő barázdás kis homloka mögött réges-régen elaludt.

– Türelem, ma chère Christine, türelem – biztatta magát s nagy sóhajjal ismét neki fogott. A pouderes paróka pedig már félrecsúszott a fején, a szépségtapaszok mind lepattogtak az arczáról, de azért ő még is szorgalmasan hajlongott tovább.

És egy sikerült bókolás után annyira jutott, hogy győzedelmesen tekintett körül:

– Íme, látjátok valahára a menuette-királynőt?… de ekkor hirtelenében elakadt az ajkán a szó. Az egyik földig érő tükörből valami szomorú furcsaság bólintgatott elismerően feléje.

Ez a figura kihozta a sodrából. Haragosan lépett előre, aztán a fejéhez kapott s karjait kétségbeesett iszonyattal emelte égnek:

– Mit?… Hogy én lennék ez itt a tükörben?… Istenkém segíts… Oh mein lieber Gott!…

A mint ott állt saját képe előtt, félrecsúszott parókájával, könnyes szemével, olyan megható volt. Lábacskája szomorúan tipegett ide-oda s melléből síró hang szakadt fel:

– És én akartam megmutatni a világnak, hogyan kell menuettet tánczolni! Oh én szegény öreg!… Elfelejtettem már mindent, de hát minek is próbáltam meg, jó volt azt hinni, hogy még tudok. – Elfordult a tükörtől és mivel hozzá volt szokva, hogy önmagát vigasztalja, dédelgesse, megsimogatta a saját arczát és halkan suttogta:

– Ne sírj Christine ha mondom, azért azok a többiek sem tudnak… senki sem tud többé ezen a világon…

A MADONNA MÉCSE.

Egy nyári alkonyaton megálltam Siena ódon falai alatt. Előttem fehéren futott le a völgynek az út, a napégette régi házak között s köröskörül áhítatos piczi templomtornyok, omladozó bástyakoszorúk emelkedtek a barna tetők fölé.

A harangok játéka dallamosan ostromolta a csendet s a falakra könyöklő olajfák lombjaiban száz ezüst ajakkal nevetett a szellő.

Lenn az úton leányok jöttek s fejükön lapos kosaraikban szőlőt és fügét hoztak a caminoi campagnából. A domboldali cziprusok árnyékában, a düledező kolostor lépcsőin éji szállást keresve telepedett le nehány kolduló barát, a templomkapu sötét íve alatt pedig Ave Máriára indultak a fehér kendős asszonyok.

A szomszédos hegyek bársonyos éleire még visszasütött a nap, de körülöttem már elfeketültek az alkony árnyai s az utcza-szegleteken, – miként ha egy raj Szent-János bogárka lepte volna el a várost, – kigyúltak a csodatevő kőszentek lábánál az apró mécsesek.

A szürkület opálos fátyola lassan alámerült a növekvő sötétségben s onnan a kolostor-templom barlangos mélyéből, tévetegen csillámlott elő az öröktűz világa. Aztán egyszerre, mintha a mécsesnek egy lángja szárnyra kelt volna, libegve úszott végig egy kis fényesség a templom oszlopos hajóján, ki a szabadba. Egy ideig tétovázva kerengett a légben, majd imbolyogva jött lefelé a zeg-zugos utczán. Olykor felrebbent a falba mélyesztett képekhez, szobrokhoz s érintése alatt kigyúlt az olajos kanócz a szines üvegekben. A lángocskák egy ideig tüzesen csókolództak fenn a magasban, aztán ismét tovább lebbent a fényesség… A mint közelébb szállt hozzám, lassan-lassan kivettem alatta egy minorita barát tonzurás fejét, barna csuháját s végül kezében a kanóczot, melynek tetejében ott tánczolt az a láng, a mivel utczahosszant élesztgette a mécsesekben a tüzet.

A szerzetes otromba fasarui egyenletesen kopogtak a kövezeten. Nem messze tőlem hirtelen megállt. A kanócz világa vörösen csapott a magasba, fénye szerte terült a kőkoczkákon s bevilágított a fal mohos fülkéjébe. Drótháló alatt, tarka virágfészekben egy durván faragott Szűz-Máriaszobrot pillantottam meg.

De ott a szobor előtt, a piros üvegmécsesben nem fogott tüzet az olaj a kanócz érintésétől… A szerzetes nem is bajoskodott vele sokáig. Térdet hajtott, aztán mint a ki legjobb rendben végezte dolgát, odébb ment, sötétben hagyva a Boldogasszony-szobrot.

– Monaco! Monaco! – kiáltottam én szinte önkénytelenül.

A barát megállt. Derüs tekintetü frate volt, egyike azoknak, a kiknek a szerzeteskedés csak olyan kenyérkereset, mint akármi más. Mosolyogva nézett reám.

– Vagy úgy – mormogta félhangon – azt akarja tudni, hogy miért nem gyujtottam meg ezt az egy mécsest!…

Elgondolkozva zörgette az övébe fűzött olvasót. És azután, mialatt bejártam vele az apró kőszobrokat s ő lángot gyujtott a mécsesekben, elmondta nekem ezt a történetet.

*

Akkor régen, mikor Siena sötét utczáiban még fegyverzörej keltette fel a napot s az ájtatos asszonyságok miséremenet gyakorta bukkantak véres holttestekre a templomok körül, a Signorián pedig gyűlölködve méregették egymást a polgárok és nemes urak… abban a zord időben élt a városban egy szép leány, a kit Gemmának neveztek.

És ő méltó volt e névre, mert még a templomkelyhek legsötétebb smaragdjai is irigyen halványultak el, ha ő fölvetette a szemét… Arczán a kék erek mentén rózsák nyíltak, haja, mint a mesék aranyfolyama élt, hullámzott ringó alakja körül, lábacskái pedig a hímes sarukban, mint földön csapongó pillangók kergették egymást a Fonta Branda pázsítján, vagy a Piazza del Campo fehér kőkoczkáin.

Ilyenkor aztán utat nyitott előtte a nyüzsgő tömeg. Gazdag bankárok, bársony zekés ifju nemesek, kalmárok, polgárok, méltóságteljes tanácsurak, mind megfordultak utána, a mint édesanyjával vasárnapi díszben végig haladt a téren. Férfiak, nők összesúgtak a háta mögött, de tán ép ez volt a veszedelem, mert a ki mögött halkan beszélnek az emberek, arról rosszat szólanak.

Gemmáról is gonosz híreket terjesztettek a városban s minthogy egyedül lakott öreg anyjával ott a Brandakút mögötti utczában s nem volt a ki védelmezze, büntetlenül szólhatta meg bárki.

Persze a visszautasított férfiak koholták a leghajmeresztőbb mende-mondákat, a városbeli asszonyságok pedig, a kiknek a lovagok és bankárok még csak arra sem adtak alkalmat, hogy megtagadjanak tőlük valamit s így erényükkel Istennek kedveskedjenek, bánatukban és unalmukban tovább adták a híreket.

Gemma szépsége vonzotta az embereket, de mivel nem viszonozta a tüzes pillantásokat s csakis Signor Grifone Tolomeira, Siena legdélczegebb ifju nemesére vetette fel olykor tekintetét, haragudtak reá s mint bűnre csábító hiábavalóságokat, itélték el szépségét és mosolyát.

Igy történt, hogy a szent életü szerzetesek is meghallottak egyet-mást róla és dicséretes buzgalommal kezdték megfigyelni utait.

Szemmel tartották a leányt, vétkeiről jegyzéket vezettek… Az első bűn azonban, a miért tényleg elitélte őt az egész város, az vala, hogy egyszer az ünnepi szent-mise folyásában, ép a sanctus nagy perczei alatt, mikor a hívők földre borulva imádták az Urat, Gemma felvetette a fejét. Tekintetét a Tolomeiek czímeres stallumára függesztette, aztán – oh borzalom – reá mosolygott az ifju Signor Grifonera.

Bár a templom népe földig hajolt s a barátok a Chorus faragványai mögött hatrét görbültek az áhítattól, a kövér Fra Filippo pedig szokásos meghatottságában épen akkor pillantott a mennyezetre, félszemmel mégis mindenki meglátta ezt a szentségtörő mosolyt…

A szerzetesek megbotránkozva rázták fejüket. Az urak és asszonyságok győzelmesen súgtak össze.

A városi szóbeszéd azonban még be sem telhetett e nagy eseménynyel, mikor Gemma második égbekiáltó bűne is bekövetkezett.

Egy forró nyári délutánon, midőn ugyanis Fra Mino, a hires assisibeli barát a San Giovanni szószékéről predikált, Gemma, Signor Grifonéval, mindenek szemeláttára kiosont a templomból… Mialatt pedig a szent férfiú dörgő hangon hirdette az eljövendő végitéletet s áhítatos gyönyörrel beszélt a pokol kínjairól és a férgekről, melyek majdan az emberiség vétkes testét elemésztik, azalatt ő a kolostor kertjének virágai között, Isten mosolygó napfényében megcsókolta kedvesét…

A szerzetesek felháborodva értesültek Gemma elvetemültségéről, de mint jó pásztorok, egyideig még elnézték, sőt mennyei türelemmel bocsátották meg bűneit. Mellesleg megjegyezve, a Tolomeiek nagy hatalomnak örvendettek ekkortájt s Signor Grifone kalandozásaiból hazatérve, a rablott kincsekből mindenkor keresztényi áhítattal áldozott a szerzetnek is.

Igy hát Gemma és kedvese nyugodtan élhettek szerelmüknek. És ki tudja, meddig tartott volna boldogságuk, ha egy estén Grifone hazatértében a Duomo alatti szűk lépcsőn össze nem akad a mámoros Pandolfo Buonsignorival. Az óriás termetü fiatal nemes kaczagva csapott a Tolomei vállára:

– A szeretődtől jössz?

– Ne szólj így róla… mert – dörögte Grifone s a kardjához kapott.

– Mert… per Bacco, csak csendesen!… Ha akarom, holnap az enyém!

Grifone kardot rántott…

Pár pillanat mulva, mikor a zajra a városkaputól egy katona szövétnekkel kezében odaért, az óriás Pandolfo már holtan feküdt a lépcső aljában… Szájából a vér, mint egy sötét vörös szalag gombolyodott ki a kövezetre.

Grifone csak egy perczig örült győzelmének, aztán eszébe jutott, hogy futnia kell, ha élni akar.

A capitano di giustizia magas hivatalát ez idő szerint ugyanis Pandolfo atyja, a kegyetlenségéről hires Astorre Buonsignori viselte.

A Tolomeinek tehát menekülnie kellett, még csak Gemmától sem vehetett búcsút… Később azután híre járt a városban, hogy felcsapott a firenzeiekhez condottiernek.

Gemma hosszú napokon át szótlanul üldögélt kicsiny szobájában. Anyja hiába vigasztalta. Most már igazán teljesen védtelen volt.

És ekkor a kegyes szerzetesek, a boszút lihegő Astorre Buonsignori buzdítására, gátat engedtek visszatartott haragjuknak s nagy szigorral fordultak ellene. Megfigyelték minden cselekedetét – de egy ideig földi bűnt nem találtak benne. A misékre nap-nap után eljárt, bűnrecsábító mosolyát mintha elfeledte volna, szép szemét nem vetette fel többé a sanctus alatt, sőt estende, mikor az egész város elsötétült s csak a csodatevő Szűz-Mária szobor előtt égett a mécsvilág, még ott is ájtatoskodva térdepelt órák hosszant…

Igy teltek a hetek. A kegyes szerzet buzgó szolgái s az Astorre Buonsignori kémkedő inasai már-már belefáradtak a leselkedésbe, mikor végre egy este a kövér Fra Filippo, ki egy szép halért, vagy koppasztott csirkéért mindenkor hajlandó volt elengedni a penitentiát, néhány társával a Boldogasszonyszobor tájékára tévedt.

Gemma ekkor is ott térdelt a fal tövében s szőke fejét a mécshez hajtva, buzgólkodni látszott.

Fra Filippo régóta haragudott a leányra. Nem tudta néki megbocsájtani, hogy ha gyónni jött, csak bűneit rakta le az ő ölébe, a csirkéket és más egyéb apróságokat pedig következetesen otthon feledte. Mikor most megpillantotta, gondolt egyet, aztán vastag újját, miként egy terjedelmes vörös pecsétet, ajkára illesztette.

Mindenki elnémult. A csendet csak Gemma szaggatott sóhajai törték meg, majd egyszerre olyas zizgő hang hallatszott, mintha pergament-lapot forgatnának.

A kövér barát lábújjhegyre ágaskodott… Egy pillanatig szinte megkövesedve állt helyén, azután hirtelen felkapta két oldalt csuháját s alattomosan oda penderedett a gyanútlan leányhoz.

A következő percben diadalmasan tépett ki valamit Gemma kezéből. A leány kétségbeesetten kapott utána:

– Jaj Istenem!… Miért bántanak?

De Fra Filippo ekkor már magasan lobogtatott feje fölött egy teleírt lapot, melynek aljában szép nagy betükkel ott ékeskedett a Signor Grifone büszke neve.

A barátok kiváncsian futottak köréje. Aztán egyszeribe megértettek mindent. Kiderült a Gemma bűne! Nem imádkozni járt ő a csodatevő Szűz Máriához, hanem – a kedvese szerelmes levelét olvasta ott a mécsvilág előtt.

– Nem tudtam, hogy vétkezem! – nyöszörgött a leány.

– Bűnhödnöd kell! – ordították fenyegetőzve a nekidühödt szerzetesek s két frate menten elrohant Astorre Buonsignorihoz. Fra Filippo társaival a kolostorba hurczoltatta Gemmát.

… És még az éjjel itéletet hoztak a szerzetesek az aranyhajú Gemma felett. Signor Astorre, mikor hírül vette az égbekiáltó bűntettet, felkaczagott, de aztán mást gondolt. Összeült a nagyszakállú alchimistával, Messen Thomasoval s híres astrologusával és eltörte ő is a pálczát Grifone kedvese fölött. Kegyetlen volt az itélet nagyon, de Astorre legalább így akart boszút állani Tolomein, ha őt nem is, legalább a szerelmét akarta meggyalázni, elpusztítani.

… Másnap még alig virradt és máris talpon volt az egész város. Az utczákon nyüzsgött a tömeg. Gyümölcsárúsok kosárral karjukon, mesteremberek szerszámmal a kezükben, nagy hangon beszéltek Gemmáról. A katonák alabárdjukra támaszkodva kérdezősködtek az ide-oda futkosó népségtől:

– Hát miért itélték el?

– Mit tudom én – kiáltotta egy tovarohanó aranyműves legény – tudják a papok és ez elég.

A katona durván röhögött, de aztán megijedt s hirtelen keresztet vetett magára.

E perczben elnémult a tömeg zsibongása. A Piazza del Campora torkoló Via Pellegrini palotái alatt felbukkantak a szerzetesek fehér csuhái. Elől Fra Filippo lépegetett, kezében a feszülettel, azután a penitensek szürke ingében támolyogva haladt Gemma; mögötte tömör sorokban vonultak fel az Astorre úr czifra csatlósai, a sunyi képű pribékek s a sisakos városi katonaság. A menetet vörös köpenyében Messer Morgante a sienai hóhér zárta be.

– Ohó! – dörmögték néhányan a téren – Messer Morgante!… No ezt megnézzük!

Gemma kisérete lépésről-lépésre növekedett. Mire a menet a hosszú girbe-görbe utczákon végig haladt s kiért a Porta Romana nagy barna íve alá, már több száz ember állta körül az elgyötört leányt.

Útközben egymást tüzelték az emberek s hogy meggyőzzék önmagukat, miszerint Istennek tetsző dolgot cselekesznek, nagyon hangosan beszéltek: a tulajdon lelkiismeretüket akarták túlkiabálni.

– Meg kell büntetni – üvöltötte az egyik sienai bankár, kit Gemma hajdan visszautasított s kinek nehéz sárga aranyainál csak az arcza volt sárgább, a bűnei súlyosabbak.

– Úgy kell neki, miért volt olyan büszke – kiáltozták az ifjú nemesek, a kik sehogy sem tudták megbocsájtani a leánynak, hogy nem lett olyan rossz, mint a minőnek ők hirdették…

Mindenki haragudott, mindenki szítkozódott. Annyi tenger gyűlölködés közepette csak egy öreg asszony zokogott fájdalmasan a kapu mellett s, mintha a saját élete után nyúlna, reszketve tárta ki karjait boldogtalan gyermeke felé.

– Anyám!… Anyám! – sikoltotta Gemma szívszakadva.

– Kicsiny galambom! – nyöszörgött az öreg asszony s tán ők voltak az egyedüliek, a kik egy árva szót sem hallottak a Fra Filippo beszédéből, mikor nagyhangon Isten és Siena nevében kihirdette az itéletet.

Az emberek helyeslőleg mormogtak:

– Így van jól!… Le kell vágni a haját… úgy is a sátán adta neki… adjuk vissza hát a sátánnak.

– Ki kell taszítani a városból – rikoltotta egy bőrkötényes munkás.

– Ki kell taszítani az istentelent – dörmögte az Astorre Buonsignori bölcs astrológusa. – A csillagokból olvastam, hogy ha ez a bűnös asszony itt marad, a Madonna pestist küld városunkra.

Rémült ordítozás hallatszott véges-végig a Via Romanán, Gemma sorsa eldőlt, a tétovázók is ellene fordultak. Száz kéz nyúlt feléje.

A hóhér előre lépett. A leány, mintha csak most értette volna meg, hogy mi történik vele, halálosan elsápadt, szeme megtelt könnyel… Ekkor fonnyadtak el az ő arcán Siena legszebb rózsái, ekkor homályosult el az ő szemében Siena egének legkékebb darabja.

Messer Morgante gyönyörködve vágta le azt a szőke hajat, mit Grifone úgy szeretett, az oktalan gyűlölködő tömeg pedig, mint vihar a fellegeket, tépte széjjel az aranykincset, szórta szerte a mezőn.

Gemma ajkára egy jajszó sem jött. Szállongó fürteivel úgy állt ott az indulatos nép közepette, mint a fiesolei Fra Angelico valamelyik földre tévedt angyala. Utolsó tekintetével anyját kereste a dühös, lihegő emberáradatban. Aztán megragadták törékeny testét s kitaszították a város kapuján az elhagyatottságba, a pusztulásba.

Mikor a kapu bezárult mögötte, egyideig szinte zavarodottan hallgatott a tömeg. Most, hogy végrehajtották az itéletet, mint akár a jóllakott ember, bután bámultak a légbe. Kedvetlenség szállotta meg a kedélyeket. Lehangoltan, dörmögve kezdett oszladozni a nép. Férfiak, nők kis csoportokba verődve tünedeztek el az utczák fordulóinál. Csak Gemma édesanyja sírt a kapu alatt, de jajszava nem keltett többé visszhangot sehol.

Az útmenti mezőn ezalatt szeliden bogozta a szellő Gemma arany hajszálait a virágok szirmaira. Fenn a légben pacsirták kerengtek, azután egyszerre lecsaptak a mezőre s összeszedték, elvitték apró csőrükben a szőke selyemszálakat… Elvitték fészkükbe s, bár a városban senki sem merte hangosan kiejteni a Gemma bűnös nevét, még sok, sok tavaszt daloltak el a pacsirták az ő aranyfürtei közül…

Benn a szűk sikátor végében pedig, ott, a falba mélyesztett szent szobornál csoda történt. Abban a perczben, a melyben Gemmát kitaszították a város kapuján, kialudt a mécses a Madonna előtt…

Évszázadok múltak el azóta, de a Szent Szűz szobra előtt nem lehetett többé lángot gyujtani. Így emlékezteti a Boldogasszony minden időkön át Siena népét arra, hogy ő világít azoknak, a kik szeretni tudnak… hogy ő szereti azokat, a kik igazán szeretnek…

*

A Frate már régen hallgatott. Ujból visszatértünk a domboldali kolostor kapujához…

Köszöntve búcsúztam a szerzetestől, de ő mintha még várt volna valamire. Egyszerre csak elém nyujtotta csontos kezét és halkan mondotta:

– Signora mia!… Egy soldot… nálam hívebben Sienában senki sem tudta volna elmondani a Madonna mécsesének történetét…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK APRÓ BŰNÖK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- APRÓ BŰNÖK

- TARTALOM.

- APRÓ BŰNÖK.

- EGY ÚTITÁRS.

- A GYŰRŰ.

- A MAESTRO.

- ELTÉVEDT CSÓK.

- KÁPRÁZAT.

- UTOLSÓ TAVASZ.

- A KISÉRTET.

- KORÁN ÉS KÉSŐN.

- KILENCZ RÉZPÉNZ.

- CZIGÁNYOK.

- TÉPETT ATILLA.

- VIRÁGZÓ HANTOK.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- A PIROS CZIPŐ.

- MENUETTE.

- A MADONNA MÉCSE.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE