Vanhaa viinaa uudessa leilissä
Date: 2026-02-22T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish wit and humor

The Project Gutenberg eBook of Vanhaa viinaa uudessa leilissä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Vanhaa viinaa uudessa leilissä

Pakinoita

Author: Tatu Valkonen

Release date: February 22, 2026 [eBook #78007]

Language: Finnish

Original publication: Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1929

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78007

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VANHAA VIINAA UUDESSA LEILISSÄ ***

language: Finnish

VANHAA VIINAA UUDESSA LEILISSÄ

Pakinoita

Kirj.

TATU VALKONEN [Ilmo Lassila]

Jyväskylässä, K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1929.

SISÄLLYS:

Taiteilija, maanviljelysneuvos, hevonen, patruuna, patrunessa y.m.
Kotiapulaiskoulu.
Kouluretkeilyt.
Nykyajan nuoriso.
Päärynä.
Opettavainen kertomus.
Tiedemiehen kohtalo.
Amerikkalaista.
Palvelijatarkysymyksestä.
Tarina suuresta lännestä.
Onnen avain.
Naurishuhdan isännän konekauppa.
Ihmiskone.
Tuloilmoitusaikoina.
Vähäisen lukkarin seikkailu.
Aikamme nuori nainen.
Rautatiematka kieltolakimaassa.
Puhuva filmi.
Salatieteiden tutkijat huom.!
Maisteri Köyhänen ja hänen torakkansa.
Ne autot, ne autot!
Keksijät hoi!
Nykyaikaista rakennustoimintaa.
Rouvien parissa.
Ainoastaan miehille.
Terveiset maalta.
Ulkomaanpasseista.
Juttu kesäleskestä.
Mitä Venäjän nainen voi opettaa maailmalle.

TAITEILIJA, MAANVILJELYSNEUVOS, HEVONEN, PATRUUNA, PATRUNESSA Y.M.

Mekin olemme nähneet parempia päiviä. Aikoinamme olimme nim. nuorempana opettajana maankuulussa maanviljelyskoulussa, jonka johtajana oli oikein maankuulu maanviljelysneuvos. Tästä riippuu, että me osaamme puhua maanviljelyksestä yhtä hyvin kuin moni maanviljelyshallituksen virkamies ja ehkä paremminkin.

Mutta meidän aikomuksemmehan ei ollut ruveta puhumaan itsestämme, vaan kerromme siitä, kuinka Lippo saapui tähän maanviljelyskouluun ja antoi aihetta tähän pakinaan.

Maanviljelysneuvos oli lähtenyt erääseen komiteaan, jollaisia maanviljelysneuvoksilla aina on, ja kun hän saapui tältä matkalta kotiinsa, niin oli reen edessä uusi ja komea hevonen. Se oli hieman vaahdossa, mutta ilmoitettiin apulaiselle, nim. allekirjoittaneelle, että kyllä Lippo osaa juosta ja kunnolla rekensä kuljettaa, mutta tällä kertaa on Lippo sattunut juoksemaan liiaksi, niin että siitä tämä Lipon vaahtoaminen johtuu.

Ja mentiin sitten tätä ihmekappaletta katsomaan. Taiteilija, joka oli maanviljelysneuvoksen sukulainen ja joka asui talossa, vaikka oli saapunut läheisen tehtaan patruunan kuvaa maalaamaan, otti heti paikalla esille kangaskappaleen ja pensselinsä ja värinsä ja ikuistutti Lipon. Ja maanviljelysneuvos esitti sekä taiteilijalle että allekirjoittaneelle Lipon sukutaulun. Siitä selvisi, että Lippo oli mitä korkeinta ja hienointa sukua ja että ainoastaan yksi rengas oli hieman epäselvä, mutta siitäkin piti tulla selvyys ensi tilassa. Ja sitten sanottiin apulaiselle, että tällä hevosella ei aja kukaan muu kuin maanviljelysneuvos itse ja taiteilija ja Renki-Aapo.

Sen jälkeen syötiin Lipon harjakaiset ja maistettiinpa siinä vähän miestä väkevämpääkin joukkoon.

Ja nyt vasta alkaa oikeastaan meidän pakinamme. Illalla tuossa kello 10 aikaan, jolloin talossa, jossa painuttiin aikaisin yöpuulle, jo kaikki nukkuivat, naputti taiteilija meidän akkunallemme ja ilmoitti, että nyt on sinullakin kunnia päästä Lipon kanssa kyytiin. Hyvin pian huomasimme, mistä tämä kohteliaisuus johtui, sillä se johtui siitä, että meillä sattui olemaan rekiliiterin avain ja myöskin avain siihen pieneen kulmikkoon, jossa talon parhaat valjaat olivat. Mutta siitä emme sillä kertaa mitään puhuneet, sillä olimme hyvin mielissämme, kun pääsimme tällä paraatihevosella ajelulle. Hevosen valjastaminen reen eteen ja yleensä muidenkaan ajopelien eteen ei ole meidän vahvimpia puoliamme. Ojentelimme taiteilijalle valjasvehkeitä ja näytti meistä siltä, että hän teki työnsä hyvin kunnollisesti. Hän oli nim. innostunut hevosmies.

Lopuksi annettiin Lipolle puolikas leipää, jonka jälkeen meidät istutettiin karhuntaljalle reen takaistuimelle, jotavastoin taiteilija istahti kuskille, ja niin lähdettiin matkaan. Meistä tuntui koko ajan, että reki vähä väliä tahtoi asettua tielle poikittain ja huomautimmekin tästä parikin kertaa taiteilijalle, mutta saimme kuulla sen vastauksen, että minä olen ensimäinen mies hevosen hännästä ja tiedän, mitä täällä tapahtuu.

Mutta sitten tuli eteemme eräs rautatien ylikäytävä ja tuskin olimme radalle päässeet, kun kuului junan vihlaiseva vihellys. Emme tiedä, miten reestä linkosimme, mutta yht'äkkiä näimme Lipon riistäytyvän valjaistaan sekä taiteilijan ja itsemme vyöryvän alas ratavallia, ja olisimme ehkä vyöryneet hyvinkin pitkälle, ellemme olisi tärähtäneet erääseen kantoon. Mutta reki rusahti hienoksi junan alla.

Kinoksessa syntyi sitten seuraava keskustelu: Taiteilija sanoi meille, että miks'et sinä sittenkin katsonut, että toinen aisa oli irti. Nyt on mennyt rikki tämä kartanon kaikkein paras paraatireki, ja sitäpaitsi, missä on Lippo? Kyllä olisi minun pitänyt tietää, ettei ajomatkalle pidä koskaan lähteä sellaisen kanssa, joka ei hevosten päälle ymmärrä.

Murheellinen näköala oli tosiaankin edessämme, sillä reki oli murskaantunut niin pieniksi säpäleiksi, ettei siitä kirvesvarren kokoista kappaletta olisi mistään saanut. Reen jalaksetkin olivat aivan pieninä sirpaleina. Ei siinä voinut allekirjoittanutkaan muuta kuin purskahtaa itkuun ja sanoa, että millä minä tämän kaiken maksan?

Mutta silloin rupesi taiteilija yht'äkkiä elämään. Hän kysyi, että onko sinulla, Tatu, tupakkaa? Ja löytyihän takin taskusta muutama paperossi ja taiteilijan taskusta tulitikkulaatikko. Pantiin aluksi tupakaksi, jonka jälkeen taiteilija sanoi, että nyt on otettava Lippo kiinni.

Mutta se oli helpommin sanottu kuin tehty. Lippo päästi meidät sangen lähelle, mutta juuri silloinkuin se oli käden ulottuvilla, pisti se mahtavaksi neliksi ja turhaan houkuttelimme sitä luoksemme. Mutta, missä on hätä suurin, siellä on myöskin apu lähin, ja niinpä huomasimme valon pilkoittavan eräästä tien varrella olevasta torpasta.

Tänne astui taiteilija ja pyysi ostaa yhden reikäleivän. Kun kauppa oli tehty, niin halkaistiin tämä reikäleipä, ja sen jälkeen molemmat lähentelimme kavalanviekkaasti Lippoa, ja tarttuipa se lopulta meidän leivänpuolikkaaseemme. Ja nopeammin kuin tämä on ajateltu, heittäytyi taiteilija kahareisin hevosen selkään ja sanoi, että juokseppa sinä, Tatu, perästä. Juostavahan siinä oli, eikä matkakaan ollut pitempi kuin 3 km, mutta susiturkissa ja karhuntaljaa kantaen tuntui tämäkin matka ikuisuudelta, kunnes saavuttiin perille, nim. sen patruunan kartanoon, jonka muotokuvaa taiteilija oli maalaamassa.

Ja niin talutettiin Lippo talliin ja astuttiin patruunan luokse vierailulle ja hauska vierailu siitä tulikin. Mutta, kun vierailu oli loppunut, niin silloinpa valjastettiinkin Lippo patruunan kuomureen eteen ja tällä reellä ajettiin maanviljelysneuvoksen kotiin. Kun Alpo-renki kysyi meiltä, että minkävuoksi herroilla on toinen reki, niin vastasi taiteilija siihen, että te olette hankkineet taloon uuden hevosen, mutta me taas olemme hankkineet uuden ja paremman reen, sillä eihän näin hyvää hevosta kannata valjastaa niin huonon reen eteen kuin se entinen reki oli.

Seuraavana päivänä rupesi tuo kirottu kappale, jota kutsutaan puhelimeksi, soimaan ja sattui, kaikeksi onneksi, allekirjoittanut olemaan langan päässä. Puhelimessa patruuna vaati jyrkästi rekeänsä takaisin ja sanoi tietävänsä meidän onnettoman seikkailumme rataylikäytävällä. Vavahti siinä allekirjoittaneen sydän ja eihän siinä muuta voinut kuin pyytää setä-patruunaa odottamaan, kunnes taiteilija tulisi puhelimeen. Hän sattui olemaan lähellä ja ilmoitti, ettei rekeä tosiaankaan voida luovuttaa, mutta sitävastoin hän mielellään maalaisi myöskin patruunan rouvan muotokuvan, jos kuva voitaisiin asettaa reen vastineeksi. Sopimus siitä lopulta tuli, sillä kun puhelu oli päättynyt, niin ilmoitti taiteilija meille, että nyt on tämä rekiasia kaikiksi ajoiksi kuitattu.

Kertoa täytyy myöskin, kuinka tämä patrunessan muotokuva maalattiin. Taiteilija pistäytyi useamman kerran patruunan luona piirtämässä skitsejä ja syömässä hyviä päivällisiä, kunnes patruuna lopulta sanoi, että tuleeko tästä valmista tai otanko minä rekeni pois. Silloin taiteilija huomasi, että nyt on tosi kysymyksessä ja eräänä iltapäivänä hän kauheasti kiroillen ryhtyi työhön. Kangas pingoitettiin kehyksellensä. Sitten maalattiin tauluun musta tausta, joka tapahtui hämmästyttävän nopeasti, kestäen tämä taustan maalaaminen noin 20 minuuttia. Tämän jälkeen tälle mustalle taustalle asetettiin valkoinen naisen juhlapuku. Itse muotokuvan maalaus alkoi ranteista. Ensin maalattiin 2 rannerengasta, sen jälkeen ranne, sitten sormet ja briljanttisormukset asianomaiseen nimettömään ja muihin sormiin. Kasvoja ei siis toistaiseksi tässä taulussa ollut ensinkään. Tämän jälkeen ryhtyi taiteilija suunnittelemaan kaulakoristetta ja muisteli monta kertaa, että olikohan siinä neljä tai viisi briljanttia, mutta, kun hän ei tästä asiasta päässyt täyteen varmuuteen, niin päätti hän asettaa siihen kuusi. Sen jälkeen maalattiin korvarenkaat ja yhä edelleen ei kasvoista ollut tietoakaan. Ja niin pysähtyi taiteilija äkkiä työssänsä. Hänet valtasi hermostus ja ryhtyi hän kävelemään edestakaisin lattialla ja lopulta hän pysähtyi, katsoi meitä hyvin kriitillisesti silmiin ja kysyi, että muistatko sinä, minkä värinen tukka tällä patrunessalla on? Tähän me vastasimme, että meidän on sitä aivan mahdoton muistaa, sillä me emme ole asianomaista ihmistä ensinkään nähneet, sillä niinkuin hyvä veli muistaa, niin patrunessa ei ollut ensinkään läsnä silloin kuin me olimme vierailulla.

Jaa, se on totta, sanoi taiteilija. Eihän tästä työstä taida tulla mitään. Harmillinen paikka. Koko taulu olisi valmis, eikä siitä puutu muuta kuin kasvot.

Mutta eikös veli ole käynyt tekemässä useampia skitsejä?

Eihän niitä ole tullut tehdyksi. Joka kerta kuin olen talossa ollut, olemme joko syöneet aamiaista tai päivällistä ja niinkuin näet tästä skitsikirjasta, niin en ole tullut piirtäneeksi siihen patruunaa enkä patrunessaa, vaan heidän koiransa, joka on muuten hyvin viisas elukka ja jolla on tosiaankin aivan ihmisen silmät.

Me ehdotimme, että ainakin koira, joka oli muuten erittäin hyvin piirretty, olisi liitettävä tauluun ja parilla pyhkäisyllä tämä koira ilmestyikin kankaalle ja silloin taiteilija sai uuden ajatuksen.

Hän tarttui puhelimeen ja soitti patrunessalle itselleen ja kysyi häneltä, mikä on oikeastaan patrunessan tukan väri ja noin parinkymmenen minuutin ristikuulustelun jälkeen oli hän kysellyt patrunessalta, onko hänellä suora tai väärä nenä, minkäväriset silmät hänellä oikeastaan on ja hänen heitettyään puhelintorven paikalleen, ilmestyivät pian kasvotkin tauluun. Kun ne olivat ilmestyneet paikalleen, niin veti taiteilija vielä hieman harmaata väriä niiden päälle, ilmoittaen samalla, että varmuuden vuoksi ovat kasvot asetettavan hieman varjoon, sillä hän ei ole aivan varma yhdennäköisyydestä.

Ja tämän jälkeen taiteilija vihelteli ja oli mielissään ja sanoi, että nyt on vaikein osa työstä tehty, sillä patruuna itse on hyvin pian maalattu. Tämä patruunan muotokuvan maalaus alkoi siten, että ensin maalattiin hänen musta kravattinsa ja sen jälkeen hyvin rohkeilla pensselivedoilla musta miehen puku, jonka jälkeen taiteilija väripaletistaan otti punaista, sinistä, keltaista ja viheriäistä ja asetti paikoilleen patruunan nenän. Tässä työssä ei pensseli oikein riittänyt, vaan käytettiin siinä myös apuna sormia ja niin pian kuin nenä oli valmis, ilmestyivät muut kasvojen osat paikoilleen, ehkä nopeammin kuin tämä on lausuttu. Toisin sanoen, myöskin patruuna oli valmis ja taiteilijan suurtyö, jonka alkuvalmisteluihin oli mennyt pari kuukautta, oli tehty. Saatuaan työnsä valmiiksi, tarttui hän meidän vyötäröihimme ja sanoi, että nyt, Tatu, pannaan valssiksi ja muutamia valssin askelia siinä otettiin, mutta sillä surkealla seurauksella, että patruuna putosi telineiltään suin päin lattialle, ja kun hänet siitä nostettiin ylös, niin oli hänen naamataulunsa verrattain oudon näköinen. Mutta eipä siinä paljon työtä tarvittu, ennenkuin taiteilija oli asettanut patruunan naamataulun entiseen kuntoonsa. Ainoa surkeus oli vain se, että patruunan ensimäisessä maalauksessa sangen kiiltävä ja iloisen näköinen naama oli muodostunut hieman synkähkön ja rokonarpisen näköiseksi.

Mutta työ oli, niinkuin sanottu, tehty ja hyvin tyytyväisiä itse asiassa olivat asianomaiset muotokuviinsa. Komeat paljastajaiset siinä vietettiin. Patruuna tosin väitti, että hänen naamansa on hieman rokonarpisen näköinen ja patrunessa huomautti, että hänen kasvonpiirteissään on jotain outoa, mutta tämän asian kuittasi taiteilija sanomalla, ettei hän suinkaan ole mikään värivalokuvaaja, ja että jos herrasväki tahtoo itsestään värivalokuvia, niin olkaa hyvä ja kääntykää valokuvaajan eikä taiteilijan puoleen. Taiteilijan taulu nim. esittää asianomaisen luonnepiirteet ja siitä näkyy, "hur en konstnär ser en människa". ["Minkälaiselta ihminen taiteilijasta näyttää".]

Tähän tämä maalaushomma päättyi tyydytykseksi kaikille asianomaisille. Ja monet taidenäyttelyt kiersivät nämä taulut, tuottaen lopulta patruunan kuva Wienin taideakatemian kultamitaliin tekijälleen.

Mutta Liposta ja kartanon reestä ja rautatiejunasta ei ole kukaan muu puhunut kuin allekirjoittanut, ja vasta senjälkeen kuin 20 talvea on satanut lumensa tapahtuman päälle ja Lippo, maanviljelysneuvos, patrunessa ja patruuna ovat siirtyneet paremmille laitumille.

KOTIAPULAISKOULU.

Kotiapulaiskoulun perustamisen aate on jo jonkun aikaa ollut ilmassa. Olemme viime vuosina tavanneet useita rouvia ja keskustelleet heidän kanssaan kotitalousapulaisista, sillä se on kysymys, josta aina rouvasväen kanssa saa kiitollisen puheenaiheen.

Yleinen mielipide rouvien keskuudessa näyttää olevan se, että kunnollinen kotitalousapulainen tätä nykyä kuuluu harvinaisuuksiin. Tavallisin tämän ammattikunnan vika on, että asianomainen on tavattavissa ainoastaan silloin kuin häntä ei tarvittaisi. Silloin hän laiskasti venytteleiksen kaikilla niillä paikoilla, joissa häntä ei kaivata ja kyllästyttää emäntänsä sydämen joko tylsällä vaiteliaisuudellaan tai liiallisella suunsoitollaan. Mutta silloin kuin häntä tarvittaisiin, häviää hän olemattomiin. Ei silti, että hänestä itse asiassa olisi mitään sanottavaa apua, vaan joka tapauksessa olisi hänen läsnäolonsa toivottava jo senkin vuoksi, että hänelle palkka maksetaan. Tottakai hänen palkkansa edestä edes täytyisi näyttää naamansa.

Kun kotiapulainen sitten lopulta pitkien etsiskelyjen jälkeen löydetään, niin on häntä melkein mahdoton saada työhön. On kärsivällisyyttä koettelevaa nähdä hänen suunnatonta hitauttaan ja sitä vastenmielisyyttä, jolla hän tarttuu tehtäviinsä. Talon vieraat saavat odotella tuntimäärin kahvi- tai teekuppostansa, ja kun se lopulta saapuu perille, niin maistuu se tiskivedelle eikä suinkaan sille ihanalle ja virkistävälle juomalle, joksi se on aiottu.

Mutta kaikkein kauheimpia ovat sentään vaatimattomat päivällis- tai illalliskutsut. Vaikka rouva antaisi kuinka selvät ja yksityiskohtaiset ohjeet tahansa, niin ruuan laitosta kuin sen tarjoilusta, niin menee kaikki aina päinvastoin kuin on ollut tarkoitus. Ja kaiken lisäksi se suurenmoinen saamattomuus ja hitaus. Ellei rouva itse oikeastaan tekisi kaikkea, niin kuivin suin siinä saisivat vieraat talosta lähteä.

Mutta, vaikka tämä kaikki jo on hermoja rasittavaa ja vieläpä heikkosydämiselle ihmiselle suorastaan terveyden tilaa järkyttävää, niin kauhein on sittenkin vielä jälellä. Tiskit ovat tehtävät ja kun kotiapulainen pääsee tiskipaljun ääreen, niin vasta silloin hänessä paljastuu hänen oikea hävittävä luonnonlaatunsa. Mitä hienommasta ja hauraammasta astiasta on kysymys, sitä kovakouraisemmin sitä käsitellään. Hienoja kristalleja ja hienoja lasiastioita suorastaan paiskellaan toisiaan vastaan ja samassa rytäkässä pyöritellään parhaat porsliinit. Kaikki ulkonemat, niinkuin kädensijat, kahvikuppien korvat y.m. hangataan tässä myllyssä pois ja sen jälkeen tapahtuu huolimaton kuivaus, jossa lasien reunat lohkeilevat, kantalasien jalustat katkeavat j.n.e j.n.e.

Tämän jälkeen latoo petollinen kotiapulainen astiat kaappiin siten, että ne näyttävät aivan ehjiltä ja vasta viikkojen, jopa vasta kuukausien jälkeen paljastuu lopullinen hävityksen kauhistus. Silloin ei kotiapulainen ole niitä miehiäkään, vaan väittää röyhkeästi, että hän ei suinkaan tiedä, kuka on astiat särkenyt, jotavastoin sen rouva parhaiten tietänee.

Olemme m.m. tavanneet erään murtuneen keski-ikäisen rouvasihmisen. Taivas ei ollut hänelle siunannut lapsia, joten perheessä oli ainoastaan 2 jäsentä, hänen miehensä ja hän. Olemme tämän rouvan luona juoneet kahvia kokonaisen iltapäivän ja ottaneet osaa hänen suruihinsa. Hänellä on nim. 3 palvelijaa ja niinkuin jo talouden pääluku osoittaa, pitäisi 3-henkisen palveluskunnan, vaikkakin herrasväellä on vain 6 huonetta kaikkine nykyaikaisille mukavuuksineen, kyetä pitämään tämä talous mallikelpoisessa kunnossa. Mutta, hyvä lukija, luuletko, että näin on asian laita? Nämä 3 kotitalousapulaista ovat liittoutuneet keskenään mitä pirullisimpiin salajuoniin ja helposti ymmärrettävää on, että yhden ihmisen on mahdotonta pitää silmällä kolmea viekkauteensa nähden ensiluokkaista kotiapulaista. Ja kun sen lisäksi Rietrikki, se on talon herran nimi, suhtautuu aivan jäätävän kylmäkiskoisesti tämän onnettoman rouvan taloushuoliin, niin että usein näyttää siltä kuin olisi hän melkein liittynyt kotiapulaisten kanssa yhteen katkeroittaakseen tämän jo muutenkin kovasti koetellun perheenemännän elämän, niin voi helposti käsittää, että tämäkin perheenemäntä syvästi kaipaa ensiluokkaisia, koulutettuja kotiapulaisia.

Ja juuri tämän rouvan pyynnöstä mekin lämpimästi kannatamme kotiapulaiskoulun perustamista. Siihen nähden, että kotiapulaisten palkat tätä nykyä ovat suunnilleen samat kuin sairaanhoitajattarien, ehdottaisimme, että sisäänpääsyvaatimukseksi kotiapulaiskouluun asetettaisiin esim. keskikoulukurssi. Luonnollisesti vaadittaisiin myös todistus terveestä ruumiinrakennuksesta y.m. Oppiaineista mainittakoon erikoisesti siivoamismekaniikka, tiskauskemia, mekaaninen teknologia (veitsien hiomiset, perehtymys tarpeellisiin työkalujen korjaustöihin) j.n.e., pyykkäystekniikka kursseineen orgaanisessa ja epäorgaanisessa kemiassa, termodynamiikassa ja polttoaineiden tuntemisopissa, jonkun verran farmakognosiaa, kasvitiedettä, eläintiedettä, mittausoppia, varsinkin stereometriaa, fysiikan pääpiirteet, ensimmäisen asteen yhtälöt yhdellä tuntemattomalla y.m. y.m. Luonnollisesti olisi tämän ohessa myös annettava hieman yleissivistystä, esim. lyhyt kurssi kansantaloustieteessä, talousmaantieteessä, valtiotieteessä ja yleisessä historiassa, jotapaitsi opintoihin olisi liitettävä terveysoppikurssi, sairaanhoitokurssi y.m. Selvää on, että edellä esitetty vaatimaton luettelo ei voi olla täydellinen eikä se ole sellaiseksi tarkoitettukaan, siinähän on vain esitetty muutamia yleisiä suuntaviivoja.

Siihen nähden, että kotitalous sittenkin on maamme eittämätön pääelinkeino, niin että ei löydy ainoatakaan maamme suurmiestä eikä naista, jotka eivät joka hetki olisi kosketuksissa tämän tärkeän taloudenhaaran kanssa, niin ovat tässä suhteessa tehdyt laiminlyönnit kiireimmiten korjattavat. On perustettava tarpeellinen määrä 3-vuotisia kotitalousapulaiskouluja ja kotitalousapulaisiksi olkoot jo muutaman vuoden päästä oikeutettuja ainoastaan täyden kurssin suorittaneet kotitalousteknikot.

KOULURETKEILYT.

Uusimpien nykyajan keksintöjen joukossa on n.s. kouluretkeilyillä huomattava asema. Jo maaliskuun alkupäivinä ilmoitetaan oppilaille, että heillä on tilaisuus ottaa osaa Tukholmaan, Osloon ja Köpenhaminaan tehtävään retkeilyyn, jommoinen maksaa ainoastaan Smk. 1,250:- hengeltä, jossa summassa kaikki mahdolliset alennukset on otettu huomioon, jotapaitsi laivassa voidaan saada ravitseva aamiainen Smk:lla 5:-.

Kun siis herrasväki Tuppuran kaksoistyttäret ja näitä vuotta nuorempi poika eräänä aurinkoisena maaliskuun päivänä saapuivat koulusta kotiin, niin ei heidän isänsä, kamreeri Tuppura, voinut aavistaa, että tästä päivästä olisi tuleva kohtalokas merkkipäivä herrasväki Tuppuran elämässä.

Ensimmäisenä saapui kotiin lyseolainen Kaaleb Tuppura, joka piti isälleen ensin lyhyen esityksen niistä loistavista matematiikan, saksan, englannin y.m. kokeista, jotka hän viime aikoina oli suorittanut, jonka jälkeen hän suoraan ja avomielisesti esitti kaikki kouluretkeilyä koskevat seikat sekä kysyi senjälkeen:

— Kiltti isä! Voinko minä saada 1,250 markkaa sitä retkeilyä varten?

Johon kamreeri Tuppura vastasi seuraavasti:

— Et.

Tämän jälkeen saapuivat paikalle herrasväki Tuppuran molemmat tyttäret Saara ja Deboora, lankesivat isänsä kaulaan ja selittivät, että he aivan hyvin tänä kesänä voivat käydä entisissä, vanhoissa kesäkapoissaan, jotapaitsi hattujen muodit tällä kertaa ovat siksi mitättömässä määrässä muuttuneet, että he aivan hyvin voivat käyttää viimekeväisiä hattujaan, jotapaitsi ne kengät, jotka viime keväänä ostettiin, olivat lujuutensa puolesta ihmeteokset, joten he vielä tänä kesänä aivan hyvin voivat niitä käyttää.

Heidän vielä näin puhuessansa oli myös rouva Tuppura saapunut huoneeseen, jonka jälkeen herra Tuppura kolmen naisen käsien hyväilemänä tunsi kokoavansa maasta kuni höyhen, ja hänelle selitettiin, että Saaralla ja Debooralla oli harvinainen tilaisuus lähetä sivistyksen huippuja ottamalla osaa Tukholmaan, Köpenhaminaan ja Osloon tehtävään kouluretkeilyyn, joka maksaa tuon mitättömän summan Smk. 1,250:- hengeltä, joka ja enemmänkin säästyy siinä, että Saara ja Deboora eivät tarvitse mitään uusia kesä- eikä syys- eikä talvitamineita. Jonka jälkeen kolme ääntä asetti kamreeri Tuppuran vastattavaksi kysymyksen:

— Rakas, pieni, kiltti isäkulta! Pääsevätkö Saara- ja Deboora-tytöt kesäretkeilylle?

Johon kamreeri Tuppura, kooten viimeiset voimansa, vastasi seuraavasti:

— Eivät!

* * * * *

Hienotunteisuutemme ei salli meidän ryhtyä kuvaamaan niitä synkkiä ristiriitoja, jotka tämän jälkeen alkoivat raastaa kamreeri Tuppuran ennen niin sopusointuista perhettä. Kun perheenisä saapui kotiin, oli hän kuulevinaan joka nurkasta huokauksia ja tukahutettuja nyyhkytyksiä. Rouva Tappuran sydän, joka jo usein ennenkin oli kangerrellut, alkoi käydä epäsäännölliseksi. Kamfertin ja valeriaanan lemu täytti huoneet. Tyttäret olivat menettäneet ruokahalunsa ja lausuivat hiljaa kalvavia epäilyksiä tulevaisuudestaan, koska heidän oli aivan mahdotonta pystyä kilpailemaan sellaisten toverien rinnalla, jotka suorastaan sivistyskeskuksissa olivat saaneet nauttia tiedonpuun hedelmiä. Nuori herra Tuppura oli käynyt apaattiseksi. Hän ilmoitti, että hänet on kokonaan syrjäytetty toverien seurasta, jotka paraikaa suunnittelevat tulevan kouluretkeilyn yksityiskohtia, joten hän näkee edessään yksinäisen miehen synkän ja ilottoman tulevaisuuden, ilman seuraa, ilman kehittymismahdollisuuksia ja ilman elämäniloa.

* * * * *

Kun määräpäivä retkeilyn osanottomaksujen suorittamiseen tuli, oli kamreeri Tuppura nostanut pankista viimeiset säästönsä, Smk. 3,750:-, jotka hän oli koonnut tulevan vuoden veronmaksuja varten. Herrasväki Tuppuran perheessä vallitsee taas elämänilo.

* * * * *

Mutta pian vuotavat kyyneleet. Taas jäytävää epätoivoa. On käynyt selville, että herättäisi yleistä pahennusta, jos Saara ja Deboora muiden niin hyvin puettujen tovereidensa joukossa esiintyisivät vanhoissa, kuluneissa ja uloskasvaneissa puvuissaan. He eivät ainoastaan häpäisisi itseään ja Tuppuran perhettä, vaan myös koko sitä maata, jota he matkallaan huomattavissa sivistyskeskuksissa aikovat edustaa. Pyrkiihän Suomi juuri nyt tasa-arvoiseksi Skandinavian maiden kanssa. Nuorukaisen Kaaleb Tuppuran vaatteet ovat sitäpaitsi suorastaan terveydelle vaaralliset. Itämeren keväiset viimat läpäisevät ne kuin seulan ja sellaista palttoonluuskaa kuin se, jota Kaaleb aivan viime aikoihin on käyttänyt, ei Skandinavian maissa liene kellään.

* * * * *

Kamreeri Tuppura on vanhentunut. Hänen kaljunsa on laajentunut, hopeaa on entistä enemmän ilmestynyt hänen ohimoilleen, hänen vartensa on kumara ja hänen vaatteensa tuntuvat oudon väljiltä. Huhuillaan, että hänen asiansa olisivat vähän niin ja näin. Mutta se on parjausta. Hän tekee työtä, työtä. Hän suorittaa kaikkea, mistä vain maksetaan. Aamuisin hän purkaa laivanlasteja satamassa, iltaisin hän naputtelee kirjoituskonetta ja öisin hän mitättömästä maksusta korjailee eräiden tuttujen pedagogien oppilaiden laskuvihkoja.

* * * * *

Satamasta lähtee uljas valtamerihöyry. Sen kannella on kouluretkeilylle lähtevää kultaista nuorisoa. Siellä nähdään m.m. Saara ja Deboora uudenaikaisissa puvuissaan ja muotihatuissaan, siellä nähdään Kaaleb Tuppura hienossa urheilupuvussaan tennisrakettikoteloinen. Ja rannalla nähdään rouvineen kamreeri Tuppura hyvästelemässä lapsukaisiaan ja antamassa heille viimeisiä neuvojaan. Ja kun laiva irtautuu laiturista, kajautetaan laulu:

— Nyt riennämme pois me Suomesta j.n.e.

NYKYAJAN NUORISO.

Olemme pistäytyneet täti Eulalian puheilla ja pyysi hän meitä kirjoittamaan muutaman sanan nykyajan nuorisosta. Me huomautimme, että olemme oikeastaan jäävi tästä asiasta puhumaan, sillä olemmehan itsekin vielä sangen nuori ja vaikka meille on siunattu vakava luonto, niin sattuu meille aina silloin tällöin joku lankeemuskin, niin että riehahdamme lyömään iloksi, niinkuin kuka nuorukainen tahansa.

"Niin", sanoi täti Eulalia, "paljon surua olet sinä, Tatu, sekä vanhemmillesi että minullekin tuottanut, mutta kun sinä katselet minuun noine viisaine sinisen harmaine silminesi ja pyydät niin kauniisti anteeksi, niin täytyyhän siinä vanhat synnit unohtaa.

"Mutta oikeastaan pyytäisin kysyä sinulta, eikö nykyaikainen nuoriso ole aivan sairaalloinen jazzeilleen, polvihameineen, polkkatukkineen, charlestoneineen ja kattilankansimusiikkeineen?"

"No, mutta, onko täti Eulalia sitten oikeastaan, joskus kuullut tai nähnyt jazzattavan?"

"En", vastasi täti Eulalia, "en ole sitä tosin kuullut enkä nähnyt, mutta olen siitä paljon lukenut ja sitäpaitsi olen tästä asiasta kuullut monta sangen mielenkiintoista esitelmää."

Siihen nähden, että me itse olemme sangen nuori ja vilkas, niin me tietysti puolustimme nuorisoa. Kysyimme täti Eulalialta, eivätkö hänen aikanaan esim. tädit puhuneet maailman turmeluksesta ja selittäneet, kuinka esimerkillistä ja puhdasta heidän nuoruutensa oli.

Tätä ei täti Eulalia oikein täydellisesti myöntänyt, mutta sanoi kuitenkin, että kyllähän sitä heidänkin aikanaan syntiä tehtiin ja moraalia saarnattiin.

Ja kun näin olimme päässeet luottamuksellisen puheen alkuun ja tyhjentäneet muutaman kupin kahvia, niin rohkaisimme me mielemme ja kysyimme täti Eulalialta, että eikö meidän sallittaisi näyttää hieman näitä nykyaikaisia tansseja, sillä ainakaan tällaista näytöstä ei pitäisi voitaman synniksi katsoa.

Saimme täti Eulalian suostumuksen ja aloimme siis viheltää jazzia ja ottaa sulavia tanssiaskeleita, mutta koska esityksemme ei muodostunut tarpeeksi kuvaannolliseksi, pyysimme täti Eulaliaa naiseksemme ja niin pyörimme pian täydessä jazzin tahdissa täti Eulalian huoneen parkettilattialla.

Emme tiedä, kuinka kauan tätä tanssia olisi kestänyt, sillä aloimme siihen innostua, se kun on mielestämme verrattain yksinkertaista ja terveellistä ruumiinliikuntoa, ellei täti Eulalia äkkiä olisi päästänyt kimakkaa kirkaisua ja vaipunut satoinekaksinekymmenine kiloineen meidän käsivarsiemme varaan, jolloin mekin menetimme tasapainon.

Tämä täräys oli siksi ankara, että täti Eulalian japanilainen maljakko syöksyi jalustaltaan ja pirstaantui tuhansiksi palasiksi.

Kun me kohotimme katseemme, niin kiintyivät silmämme täti Eulalian palvelijattareen, vanhaan Klaaraan, joka seisoi oven suussa suolapatsaaksi muuttuneena.

Kun olimme saaneet täti Eulalian sohvalle ja palauttaneet vanhaan Klaaraan hänen puhekykynsä, niin jouduimme kuulemaan kaksiäänisen esitelmän nykyaikaisesta nuorisosta.

Sillä sen sijaan, että täti Eulalia olisi asettunut meitä puolustamaan Klaaran tuomiota vastaan, yhtyi hän Klaaraan ja nykyajan nuoriso meidän kanssamme sätittiin pahanpäiväiseksi.

Klaara ja täti Eulalia olivat sitä mieltä, ettei nykyajan nuorisoa enää mikään voi pelastaa turmeluksen tieltä. Nykyajan nuorisossa ei ole enää mitään ihanteellisuutta, ei mitään korkeiden arvojen tunnustamista eikä mitään jaloja pyrkimyksiä. Se ei ajattele mitään muuta kuin tanssia, musiikkia ja koreata pukeutumista. Onneton on koko Europa ja koko maailma ja varsinkin köyhä Suomi, kun täältä vanhat siirtyvät ikuiseen lepoon ja isänmaan kohtalot joutuvat tämän nuorison käsiin.

Ja loppui saarna sanoihin: "Mitä sinuun, Tatu, tulee, niin juuri sinun kaltaistesi kautta on tämä turmelus maailmaan tullut, sillä sen sijaan, että sinä koettaisit sitä estää, niin sinä vielä kehtaat tulla temppuilemaan tänne vanhojen ja vakavien ihmisten joukkoon. Koeta sinäkin palata elämän vakavuuteen ja kun olet parantanut itsesi, niin kirjoita nuorisolle, että sekin tapansa parantaisi."

Kun nyt täti Eulalia tällä tavalla on määrännyt meille tämänpäiväisen kirjoituksemme aiheen, niin kehoitamme täten nuorisoa luopumaan jazzista ja charlestonista ja kaikesta nykyaikaisesta hullutuksesta ja rupeamaan sellaisiksi esimerkillisiksi olennoiksi kuin heidän isänsä ja äitinsä nuorina olivat.

Tämän teemme sitä suuremmalla syyllä, kun me itse kovasti kärsimme täti Eulalian kanssa tanssimamme jazzin seurauksista, sillä toinen jalkamme nyrjähti kompastuksessamme ja molempia ranteitamme, jotka kaatuessamme joutuivat täti Eulalian alle, pakoittaa niin vietävästi, ettemme tahdo voida näitä rivejä kirjoittaa.

Välttäkää joka tapauksessa jazzaamista ja charlestoonaamista henkilön kanssa, joka painaa yli 100 kiloa!

PÄÄRYNÄ.

Tämä kertomus on sangen murheellinen, sillä he eivät saaneet toisiaan.

Herra Piipari oli monta vuotta viettänyt vanhanpojan lohdutonta elämää. Mutta kylmän pinnan alla kyti hänessäkin sammumaton hehku, jonka kerran piti ilmiliekkiin puhkeaman.

Herra Piipari oli onnistunut kaikessa muussa paitsi naisten keskuudessa. Nämä havaitsivat hänet köykäiseksi, vaikka hän painoikin 10 metristä leiviskää ja vaikka hänellä oli pankkikirja, kaupungintalo, maatila ja auto eli siis kaikki, mitä nykyajan nainen vaatii.

Lukijattaremme varmaankin ihmettelee, minkävuoksi herra Piiparilla ei ollut menestystä kauniimman sukupuolen keskuudessa, mutta ehkä oli tähän syynä se, että, vaikka meidän herramme oli häntä valmistellessaan käyttänyt runsaasti ainetta, niin hän oli silloin, kuin oli päästy päärustinkiin, väsynyt työhönsä. Kasvojen alaosa kyllä oli vielä mukiinmenevä, mutta nenä esim. oli suurempi kuin aatelismiehen, ja muodoltaan muistutti se muovailematonta savimöhkälettä, ja oli siihen sitäpaitsi tullut aivan liiaksi väriä, joten se säteili kaikissa taivaankaaren vivahduksissa, jotapaitsi sen päässä nähtiin kasvannainen, jota ei nykyisillä kirurgian keinoilla voitu poistaa. Tukka-ainetta sitävastoin ei hänelle ollut riittänyt, sillä ne punaiset haivenet, joita hänellä vielä oli jälellä, ympäröivät ainoastaan niskaa ja korvien seutuja. Muu päälaki oli täysikuuta ja oli ollut sitä jo 20 ikävuodesta alkaen.

Näin oli siis herra Piipari joutunut osaksi aivan tahtomattaan pysymään erossa kauniimmasta sukupuolesta, ollen hänen miltei ainoana seurana konttoristinsa Hätänen ja yksinomaisena huvinansa silloin tällöin jalkapallopeli, jossa varsinkin Hätänen oli mestari.

Mutta hänenkin vuoronsa oli tuleva. Hänen taloonsa oli muuttanut rouva Svensson täysi-ikäisen tyttärensä Svean ynnä koiransa Kaaron kanssa. Rouva Svensson oli pian huomannut, että talon isäntä ehkä sopisi hänen Sveallensa, ja päätti kerran kutsua talon isännän luokseen vaatimattomille päivällisille. Ja ettemme väsyttäisi lukijaa, tyydymme toteamaan, että kaikki meni suunnittelujen mukaan. Kolmannen punssilasin ääressä jäivät molemmat nuoret yksin ja vaipui neiti Svea herra Piiparin kaulaan sanoen: "Minä olen sinua aina rakastanut, rakas Kaarloni".

"Mistä sinä tiedät, että minun nimeni on Kaarlo?"

"Sehän seisoo sinun nimikilvessäsi", vastasi Svea.

Näin oli nuori pari salakihloissa. Mutta kihlaustahan ei sopinut julkaista, ennenkuin nuori pariskunta oli esiintynyt julkisesti yhdessä jossain huomattavammassa tilaisuudessa.

Asia järjestettiin siten, että eräs rouva Svenssonin tuttavista piti suuret tanssiaiset, joihin tuleva sulhanen kutsuttiin. Myös hänen konttoristilleen Hätäselle annettiin kutsut, sillä kenties kelpaisi hänkin jonkun mammantytön omaksi.

Kellonlyönnilleen saapuikin siis Piipari konttoristinsa Hätäsen kera.

Ja oli herra Piiparille ja Hätäselle opetettu kaikki hienot seurustelutavat ja olivat he moitteettomassa puvussa shapoklakkeineen ja muine hienouksineen.

Ja aluksi kaikki meni sääntöjen mukaan.

Tuli sitten väliaika, jolloin nautittiin virvokkeita. Herra Piipari ojensi kohteliaalla kumarruksella neiti Svenssonille viinirypäleitä ja komean ranskalaisen päärynän. Mutta tämä päärynä oli niin suuri, ettei se oikein pysynyt lautasella, ja kun neiti Svensson tarttui lautaseen, niin päärynä vierähti lattialle.

Herra Piipari yritti heti tarttua päärynään, mutta syviin kumarruksiin tottumattomana hän menetti tasapainonsa, hänen frakkinsa repesi selästä ja nopeammin kuin tämä on kerrottu, hän makasi avuttomana lattialla.

Nähdessään esimiehelleen sattuneen tapaturman syöksyi herra Hätänen paikalle, mutta samalla kertaa riensi sinne monta muutakin, ja niinpä ei kukaan saanut käsiinsä päärynää, vaan vieri se erään kaapin alle.

Herra Piipari oli tällä välin noussut ja poistunut erääseen sivuhuoneeseen, jossa hänen tuleva anoppimuorinsa, jolla aina oli kaikki vehkeet mukanaan oli vetänyt frakin selkäsauman kiinni.

Luulisi siis, että koko asia olisi kuitattu, mutta niinpä ei ollutkaan.

Neiti Svensson piti päärynöistä.

Varsinkin oli hän ihastunut ranskalaisiin päärynöihin.

Kun hän huomasi, että päärynämalja oli tyhjä, kiintyivät hänen katseensa vaistomaisesti kaapin alla olevaan päärynään.

Se jäi hänen mieleensä, eikä hän voinut sitä unhoittaa.

Erään tanssin jälkeen joutui hän sattumalta hetkeksi yksikseen eräälle tuolille aivan lähelle kaappia ja silloin hän potkaisi sitä päärynää saadakseen sen pois kaapin alta ja saadakseen sen käsiinsä.

Mutta tämän edesottamisen olivat herrat Piipari ja Hätänen huomanneet. — Rouva Svensson oli heille kummallekin opettanut, että naisen ei saa antaa nostaa mitään lattialta, vaan on kohteliaan kavaljeerin aina kiiruhdettava apuun.

Kun siis neiti Svensson kurottautui ottamaan päärynää käsiinsä, syöksyi herra Hätänen toisesta nurkasta häntä auttamaan.

Päärynän oli ensiksi saamaisillaan käsiinsä herra Hätänen, sillä hän oli nuorempi ja notkeampi.

Mutta eihän tuleva sulhasmies voinut tätä sallia, joten hän potkaisi päärynän etemmälle lattialla niinkuin jalkapallon ikään, ja kiiruhti tarttumaan siihen kiinni.

Mutta herra Hätänen oli mestarillinen jalkapalloilija, ja hänessä heräsivät hänen urheiluvaistonsa, joten hänkin vuorostaan potkaisi päärynää ja lähti juoksemaan sen perästä.

Mutta silloinpa olivat muidenkin kavaljeerien jalkapalloiluvaistot heränneet — eihän mies nykyään edes ole sivistynyt, ellei hän kykene potkimaan jalkapalloa — ja pian pyörivät kaikki juhlan kavaljeerit tämän päärynän kimpussa lennättäen sitä nurkasta nurkkaan ja yrittäen tarttua siihen kiinni.

Kaikkein epätoivoisimmin pyöri joukossa herra Piipari, joka ei ensimmäisen kerran perästä ollut onnistunut saamaan ainoatakaan kunnollista potkausta.

Mutta kerran onnistui hänkin kaikella valtavalla voimallansa potkaisemaan ja silloin lensivät päärynäntähteet ynnä herra Hätänen suoraan neiti Svenssonin päälle.

Potkaus oli niin valtava, että neiti Svensson ja herra Hätänen kuolivat — niin väitetään, liekkö totta. Päärynästä ei jäänyt jäljelle muuta kuin jätteitä herra Piiparin kengän kärkeen.

Näin päättyi siis tämä romaani onnettomasti. He eivät saaneet toisiaan.

OPETTAVAINEN KERTOMUS.

Leopardi nimeltä "Rex" oli kauan aikaa ollut Lontoon eläintieteellisen puutarhan ylpeys. Se oli komein kaikkien eläintieteellisten tarhojen leopardeista. Kuninkaallisin liikkein näytteli se yleisölle mahtavaa vartaloaan ja miehekkäitä kasvojaan. Se olisi kelvannut maalattavaksi minkä korkean suvun aateliskilpeen tahansa.

Turhaan oli tarhan johtokunta etsinyt sille kyllin arvokasta puolisoa. Mutta vihdoin löytyi kaukaisista neekerimaista leopardikaunotar, joka katsottiin "Rexille" kyllin arvokkaaksi. Sille annettiin nimeksi "Regina", s.o. kuningatar, ja se tuotiin eräänä kauniina kevätpäivänä tulevan aviopuolisonsa asuntoon. Suuri uteliaiden joukko oli kerääntynyt katsomaan, mitenkä kuninkaallinen pariskunta suhtautuisi toisiinsa.

Kun nuori rouva oli astunut uuteen asuntoonsa, niin nousi sulhasmies komeimpaan asentoonsa, väänteli mahtavia viiksiänsä ja loi siihen yhden lumoavimmista silmäyksistänsä, niinkuin monokkelisilmäinen salonkileijona ainakin.

Mutta sen sijaan, että nuori aviopuoliso olisi kainosti punastuen alkanut tehdä naisellisen viehkeitä suloliikkeitä, se päästi ilmoille hirvittävän karjunnan, niin että häkin kalterit ryskivät ja utelias yleisö hätkähti kauhusta sydänjuuriaan myöten. Sitten se paiskasi voimakkaalla käpälällä kuninkaallista aviopuolisoansa korvalle, niin että tämä keränä kieri pitkin häkin lattiaa.

Ja tästä hetkestä alkaen sai "Rex" jättää entiset keikailevat nuorenmiehen tapansa. Ei siinä päässyt enään paraatikävelylle itseään näyttelemään ja silmää iskemään. Kun ruoka-aika tuli, niin ajettiin hänen majesteettinsa kuningas ruokavadin äärestä kaukaisimpaan nurkkaan, jossa se sai odotella siksi kuin hänen majesteettinsa kuningatar oli syönyt parhaat palat ja jättänyt luut "Rexin" kaluiltaviksi.

Hämmästyttävän pian tyytyi "Rex" kovaan kohtaloonsa. Alussa se oli vähin murissut ja näytellyt hampaitansa, josta oli vain seurauksena uudistettu selkäsauna, mutta vähitellen se alkoi alistuvasti tehdä tuttavuutta katselijoiden kanssa. Se pisteli kielensä kalterien raosta ja otti nöyrästi vastaan sen pienen ruuanavun, mitä sieltä voitiin tarjota. Sitäpaitsi oli se hyvin tyytyväinen, kun pikku pojat ja tytöt sitä silittivät ja hyväilivät, ja erittäin mielellään juoksi se heidän pallojensa perästä, kun niitä heitettiin häkkiin. "Rex"-parasta oli tullut kohtaloonsa tyytyväinen tohvelisankari.

Mutta kovasti näytti tämä uusi elintapa siihen koskeneen, sillä vähitellen muuttui "Rex" hiljaiseksi ja miettiväiseksi. Lopulta se vetäytyi häkin äärimmäiseen nurkkaan, jossa se teki mitä merkillisimpiä voimisteluliikkeitä, varsinkin usein seisoen etukäpälillään tai niillä piesten rautaristikkoa niin, että veri kynsien alta tuiskui. Sitäpaitsi se aukoili suutansa, päästeli jonkunlaista heikkoa ärinää ja mulkoili silmiään.

Kaikki luulivat, että "Rex"-parka oli nöyryytyksen vuoksi menettänyt järkensä.

Mutta eräänä helteisenä aamupäivänä selvisi arvoitus. Sillä yht'äkkiä "Rex" nousi. Päästi hirmuisen karjunnan ja otti arvokkaimman ilmeensä ja paiskasi hänen majesteettiansa kuningatarta kaikin voimin korvalle niin, että tämä vuorostaan kieri pitkin häkin lattiaa. Ja kun se siitä yritti nousta ylös, sai se uudestaan ympäri korviaan niin, että maailma sen silmissä musteni. Ja niin ajettiin "Regina" vuorostaan nurkkaan ja sai syödä ne luupalaset, mitä "Rex" itse sille suvaitsi säästää. Sillä "Rex" oli harjoitellut viime ajat sekä äänenmuodostusta että korvapuustin antoa ja oppinut taas luottamaan itseensä.

Tätä tilannetta kesti vain pari päivää, sillä sen jälkeen alkoi "Rex" mitä ritarillisimmin kohdella parempaa puoliskoansa. Se alkoi sitä hyväillä kaiken yleisön nähden ja kantoi aina parhaat palaset sen eteen. Eikä aikaakaan, niin avioparin onni lisääntyi vielä silläkin, että heidän elämäänsä ilmestyi sulostuttamaan nuori ja kaunis perintöruhtinas. Kaunein leopardi maailmassa.

Tällainen on tämä kertomus. Ja se eroaa monesta opettavaisesta sadusta siinä, että se on sanasta sanaan tosi.

Ottakoon siis siitä oppia se, joka haluaa.

TIEDEMIEHEN KOHTALO.

Tiede pyrkii kaikilla aloilla totuuteen. Kun se on jonkun syvän synnyn saanut selville, niin se ei pane kynttiläänsä vakan alle, vaan antaa rikkaudestansa kaikille, jotka köyhät ja raadolliset ovat.

Jo ammoisista ajoista ovat erinäiset tiedemiehet ja varsinkin teosoofit huomanneet, että eläimellisen ruumiin kudos ruuaksi käytettynä säilyttää ominaisuuksia siitä eläimestä, johon se kuuluu. Kun ihminen siis tällaista eläimellistä kudosta esim. pihvien, lihapullien, kotlettien y.m. muodossa syö, niin siirtyy häneen fysiologisesti ominaisuuksia kyseenalaiselta eläimeltä. Toisin sanoen häränlihan syöjään siirtyy härkämäisiä ominaisuuksia, vasikanlihan syöjään vasikkamaisia j.n.e., jotavastoin esim. linnunlihan syönti on vain omiansa kohottamaan asianomaista korkealle jokapäiväisyyden yläpuolelle ja kohti sinitaivasta, niinkuin esim. pyypaistin vaikutuksesta hyvin tiedämme.

Mutta useimmassa tapauksessa ei siis lihan syönnin vaikutus ole ihmiselle hyödyllinen, vaan päinvastoin pilaa ihminen syömällä lihaa terveytensä, raaistuttaa luontonsa ja tyhjentää kukkaronsa.

Tästä syystä on tohtori Hindhede jo vuosikymmeniä kokeillut kasvisruuilla ja pyrkinyt pääsemään selville terveellisimmästä ja sopivimmasta ja helppohintaisimmasta ravintojärjestyksestä. Niinkuin kaikki tiedemiehet, niin hänkin käytti kokeisiinsa aluksi kaniineja, mutta sitten kun hän oli päässyt suunnasta selville, alkoi hän kokeilla oikein ihmisten kanssa. Hän palkkasi siis itsellensä useampia tällaisia "koekaniineja", joista tällä kertaa herättää erikoisesti huomiotamme herra Madsen. Luonnollisesti nämä kaksijalkaiset koekaniinit voivat erittäin hyvin, vahvistuivat viisaudessa ja hengessä, voimistuivat ruumiillisesti ja säteilivät henkevyyttä, mutta Madsen oli sentään tohtori Hindheden mieleisin ja onnistunein "koekaniini". Hän ei tarvinnut koko päivänä muuta ruokaa kuin yhden sipulinkuoren täytettynä höyryytetyillä kauraryyneillä, retikka viipaleen, porkkanapalasen, punajuuripalasen, ja teelusikallisen perunajauhoja. Jotka kaikki ruoka-aineet hän huuhteli alas lasillisella Köpenhaminan ruskahtavaa vesijohtovettä.

Siihen nähden, että herra Madsen ei polttanut tupakkaa, eikä syönyt makeisia, eikä juonut kahvia, eikä maitoa, eikä muita kalliita, juoksevia aineita, kävi hänen elämänsä hyvin halvaksi, sillä hänen ruokansa maksoi ainoastaan 7 äyriä (70 penniä) päivässä. Sitäpaitsi puski herra Madsen tohtori Hindheden puutarhassa ankarasti töitä, lihoi, voi hyvin ja oli aina hyvällä tuulella.

Kun nyt Hindhedellä oli tämäntapaisia uskollisia palvelijoita, joiden ruokakaan ei paljon maksanut, ja kun hänellä sitäpaitsi oli runsaanlaisesti potilaitakin, niin on selvää, että kruunu kruunun jälkeen kilahteli Hindheden vasemmanpuoleiseen pöytälaatikkoon, jossa talon rahat säilytettiin. Mutta kerran tarvitsi tohtori Hindhede rahoja, sillä hän oli saanut postissa suuren lähetyksen vegetarista eli kaalikirjallisuutta. Ja senvuoksi aukaisi hän lippaansa, jossa piti olla 400 kruunua, mutta sieltä ei löytynytkään muuta kuin 4 ruostunutta, luteenväristä äyrinpahaista.

Ja kaikkien tutkimusten tulokseksi tuli, että rahat oli pimittänyt herra Madsen. Ja arvatkaa mihin hän oli ne käyttänyt. Joo, hänen taskustaan löytyi maksettuja ravintolalaskuja, joissa vilisi pihvejä ja kotletteja, jotapaitsi selvisi, että palanpainikkeeksi oli käytetty erästä ainetta nimeltä "snaps", jota sanaa emme kykene suomeksi kääntämään, mutta joka lienee alkoholipitoista juomaa, jossa on rosentteja enemmän kuin 2, ja sana "pilsner", jolla tuskin tarkoitetaan Sinnepryykohvin 2 prosentin pilsneriä. Lähemmät tutkimukset osottivat myös, että herra Madsen oli myynyt huomattavan määrän tohtori Hindheden korukantisinta kaalikirjallisuutta ja kun tohtorimme silmä kovana herra Madsenia hänen rötöstensä johdosta kuulusteli, niin sanoi tämä paatunut lurjus, ettei hän milloinkaan ole tullut ajatelleeksikaan, että tohtori itsekään tosissaan uskoisi, että sellaisella kananruualla kukaan ihminen voisi elää, ja että, jos herra tohtori haastaa hänet oikeuteen varkaudesta, niin hän puolestaan antaa herra tohtorille vastahaasteen eläinrääkkäyksestä.

Ikävä kyllä, päättyi tämä asia suloiseen sovintoon, joten Köpenhaminan tuomioistuimet eivät ole tulleet tilaisuuteen tarkemmin perehtyä herra Hindheden kokeiluihin.

AMERIKKALAISTA.

Kaikilla meillä on se käsitys, että amerikalainen se vasta on haka. Eihän suomalainen työmies missään kestä järkiperäisesti kasvatetun amerikalaisen työläisen rinnalla ja otti millä alalla työskentelevän amerikalaisen tahansa, niin tietää jo koulupoika, ettei täältä Europasta yleensä löydy hänen vertaistansa. Mutta on sitä sentään dollarinkin maassa miehenvetelyksiä, joiden vertaisia vanhasta Europasta saa hakea, ja sellainen on seuraavan tosikertomuksen sankari.

Kaunis miss Evelyn kasvoi vanhempiensa kodissa Broadwayn varrella "kuin kukka kaunis, ihana, vihreellä nurmella". Kunnes mr. Bromton ilmestyi paikalle ja alkoi kuiskailla hänen korviinsa ihania sanoja ja lähettää hänelle kukkavihkoja, timanttisormuksia, autoja ja huvialuksia y.m. hyvää. Ja niin tapahtui, että miss Evelynistä kirkollisen vihkimisen voimalla eräänä kauniina perjantaipäivänä tuli mrs Bromton.

Ja niinkuin yleinen tapa on, niin päätti tämäkin pariskunta lähteä häämatkalle. Tilattiin siis loistohytit Cunardlinjan "Scythia"-nimiselle laivalle ja tätien, setien, serkkujen ja ystävien saatellessa ja kukkia ja riisiryynejä heitellessä astui nuori pari laivaan. Nuori rouva painui pukeutumishuoneeseensa, sillä hän oli saanut tai ainakin luuli saaneensa nokihiutaleen nenänsä päähän.

Mutta mr Bromton jäi kannelle ja alkoi silmäillä vilkasta elämää satamassa. Tuttavat olivat jo lähteneet, mutta äkkiä hän huomasi laiturilla erään hyvin tunnetun henkilön. Tämän henkilön havaitessaan muisti mr. Bromton, ettei hänellä ollut laivassa mukanaan ensinkään "Moonshinea". Hän kiiruhti siis alas laivalta ja antautui keskusteluihin, jonka jälkeen molemmat asiakkaat poistuivat erääseen lähellä satamaa olevaan rakennukseen.

Nuori rouva oli suorittanut pukeutumisensa ja siirtynyt laivan kannelle, jossa hän katseli mielenkiinnolla, kuinka laivaa irroitettiin laiturista ja kuinka kääpiömäiset hinaajat vetivät tuota valtameren jättiläistä sataman suulle, jossa sen valtavat koneet alkoivat iskeä ja alus omin voimin halkoa aaltoja. Mutta vähitellen olisi hän halunnut myöskin mr. Bromtonin seuraa ja painui siis tupakkahyttiin, jossa luuli miehensä olevan. Mutta miestä ei ollut tupakkahytissä eikä koko laivassa.

Hän oli maistanut "Moonshineansa", tietääkseen, mitä lajia hän ottaisi matkaevääkseen ja niin hän oli jäänyt laivasta.

Kun tämä asia selvisi nuorelle rouvalle, niin pantiin langaton lennätin käyntiin ja pian päästiin asiasta selville. "Scythian" tuli pysähtyä Bostonissa ennenkuin se kääntäisi keulansa Atlannille ja nuori aviomies ennättäisi sinne kyllä, kun kiiruhtaisi ensimmäiseen pikajunaan.

Bostonissa astui nuori rouva laivankannelle ja etsi miestänsä. Paljon ja hyvännäköisiä miehiä siellä Bostonin laiturilla kävelikin, mutta "noita armaan kasvoja ei ollut kellään heistä."

Niin sai siis nuori rouva lähteä Bostonista ilman miestään. Selvä on, että langaton pantiin uudestaan lyömään ja tällöin todettiin, että mies oli myöhästynyt junasta. Hän oli kuitenkin sähköttänyt Bostoniin huvipurtensa ja aikoi kiidättää sillä 40 solmun nopeudella "Scythian" perästä. Nuori rouva lohdutti itseänsä niin hyvin kuin taisi ja päivän päästä näkyivät upean huvipurren savut tyynellä taivaan rannalla ja pian oli Bromtonin huvipursi "Scythian" rinnalla.

Mutta kun asiaa tarkemmin tutkittiin, niin selvisi pian, että mr. Bromtonia ei huvipurressa ollut. Hänen oli täytynyt vähän ennen lähtöä pujahtaa maihin ostamaan erinäisiä pikkuesineitä ja oli hän täten muiden huomaamatta jäänyt laivasta.

Samalla saapui myös langaton sähkösanoma, jossa mr Bromton ilmoitti vuokranneensa höyrylaivan ja kiitävänsä jälestä. Hän luuli ennättävänsä Englantiin suunnilleen samoihin aikoihin kuin rouvansa.

Tämän jännittävän seikkailun viimeinen näytös tapahtui Savoy-hotellissa Lontoossa. Mr Bromton on saapunut Englantiin pari päivää myöhemmin kuin hänen rouvansa ja naputtaa rouvansa hotellihuoneuston ovea. Hänet käsketään astumaan sisään.

Turkkilaisella sohvalla istuu rouva selkä päin tulijaa mutta rouvan vyötäröiden ympäri oli kierretty erään toisen misterin, lähemmin tarkastaessa mr Rivertonin käsivarsi.

Nuori rouva käänsi katseensa mr Bromtoniin ja ilmoitti, että hän viimeisenä kahtena viikkona on oppinut tuntemaan miehensä paremmin kuin edellisinä kahtena vuotena. Mutta kaikkein paras tuttavuus, mikä häntä maailmassa oli kohdannut, oli kuitenkin mr Riverton, jonka kanssa hän nyttemmin oli päättänyt mennä naimisiin. Erojutun oli hän jättänyt asianajaja Jonesin haltuun New Yorkissa.

"Se on tarpeetonta", sanoi mr Bromton, "en aio riidellä tästä asiasta.
Suostun puolestani sovinnolla eroon."

Niinkuin näkyy, niin ovat Amerikassa sekä miehet että naiset hieman erilaisia kuin Europassa. He ovat nim. amerikalaisia.

PALVELIJATARKYSYMYKSESTÄ.

Herrasväki Heiskanen oli onnistunut saamaan palvelijattaren.

Talvella he tulevat toimeen ilman talousapulaista, mutta kesällä, kun vesi on kannettava, noin 1/2 km päästä ja maito haettava noin 1 km päästä, pyykit pestävä itse j.n.e., on toimeentuleminen ollut vaikeampaa. Tästä syystä oli herrasväki Heiskanen päättänyt täksi kesäksi ottaa palvelijattaren ja kääntyi tässä luvallisessa tarkoituksessa Paikanvälitystoimiston puoleen. Täältä ilmoitettiin, että palvelijattaria on yleensä saatavissa, mutta että maalle ei heistä kukaan halua lähteä. Siinä tapauksessa, että maalle lähteviä vastoin luuloa ilmaantuisi, pyydettiin kuitenkin päivittäin soittamaan toimistoon.

Kolmen päivän päästä saatiin se riemukas tieto, että löytyi eräs, joka oli otollinen toimeen. Hän saapui herrasväki Heiskasen luokse, istuutui ja alkoi seuraavan kuulustelun, johon pääasiallisesti rouva H. vastaili:

Onko talossa lapsia? Onko talossa koiraa? Onko talossa kissaa? Kuka kantaa halot? Kuka siivoo huoneet? Kuka kantaa veden? Kuka kantaa maidon? Kuka pesee pyykin?

Kysymyksiä tuli siis satamalla, ja kun mainittiin, että m.m. oli tarkoitus, että palvelijatar kantaisi vedet, kantaisi maidon, siivoisi huoneet, ja vieläpä laittaisi ruuankin, niin ilmoitti asianomainen paikanhakija, ettei hän suinkaan tällaiseen voi suostua. Hän oli nim. äskettäin toipunut vaarallisesta sairaudesta ja oli hänen tarkoituksensa etupäässä päästä maalle virkistymään, jonka ohessa hän esim. voisi jonkun verran auttaa keittiössä ja erinäisissä tapauksissa myös muissakin huoneissa. Mutta mihinkään rasittaviin tehtäviin hän ei mitenkään voinut ruveta. Sen nojalla, mitä keskustelusta oli selvinnyt, ei hän siis katsonut voivansa ottaa tarjottua paikkaa vastaan.

Tämän jälkeen kävi vielä kolme muuta, mutta hekin olivat yleensä tyytymättömiä tarjottuun paikkaan. Mikä piti herrasväki Heiskasen kesäasuntoa liian syrjäisenä, koska sieltä ei esim. voinut päästä huveihin eikä iltamiin, mikä taas ei katsonut olevan takeita siitä, että kesäasunto muutoinkaan tyydyttäisi heidän vaatimuksiaan niin hyvin sisustukseen kuin luonnonkauneuteen nähden, ja mikä taas ei ollut vakuutettu siitä, että paikka olisi kyllin terveellinen. Kukaan ei luonnollisesti katsonut voivansa kantaa halkoja, vettä tai maitoa tai pestä pyykkiä.

Mutta lopulta, niinkuin sanottu, ilmoitti rouva H. minulle voitonriemuisena, että hän oli onnistunut saamaan kesäpalvelijattaren.

Tämä herttainen olento oli sitäpaitsi luvannut tulla auttamaan suursiivouksessa, joka oli tehtävä, niinkuin tiedämme, ennen maalle lähtöä.

Tämän jälkeen annamme puheenvuoron rouva Heiskaselle:

Kun ikkuna oli pestävä, niin se Josefiina oli niin kankea, ettei se millään kuontunut siihen asentoon, että se olisi voinut sitä pyyhkäistäkään, ja kun sen piti lattiaa kuurata, niin se ähki ja puhki, mutta ei saanut itseänsä sillä tavalla taivutetuksi, että työstä olisi mitään tullut. Ja kun minä panin sen hellaa pyyhkimään, niin se holautti koko vadillisen vettä hellalle ja minä riensin sinne auttamaan, sillä vesi alkoi tippua puhtaalle lattialle. Ja kun kattoja ripsuttiin, niin se kolautti harjalla niin kovasti, että rapningit tippuivat.

Mutta, kun ruokapöytään astuttiin, niin silloin siihen tuli eloa. Sen se heti sanoi, että puuroa minä en syö, mutta voi ja juusto sille kelpasi, ja mitä purkkiruokia sattui olemaan, niistä se kyllä huolehti ja joka sorttia se otti ensiksi.

Kun minun mieheni tuli kotiin, niin minä sanoin, että tuo syö enemmän kuin me molemmat yhteensä. Mutta silloin soi myös puhelin ja sieltä sanottiin, että tämä on sen teillä palvelevan Josefinan täti. Te olette sitä tyttöä, joka on heikko ja joka tarvitsee paljon ja voimakasta ruokaa, pitäneet puutteellisella ruoalla ja vielä maksaneet sille vallan mitättömän palkan. Ei sellainen herrasväki, joka ei syö muuta kuin silliä ja perunoita, ansaitse kaupunkilaispalvelijatarta, vaan ottakoon se palvelijattarensa jostakin metsänkorvesta.

Tähän se päättyi muuten herrasväki Heiskasen palvelijattaren otto, sillä siivouspäivistä maksettiin mielihyvällä runsas lisämaksu ja nähtiin senjälkeen, kuinka tämä 17-vuotias satakiloinen sulotar vaivoin kaapersi lähimmälle raitiotiepysäkille astuakseen raitiotievaunuun.

Jos hän olisi joutunut maalla hakemaan maitoa 1 km päästä, niin siitä olisi tainnut tulla hänelle koko päivän matka.

TARINA SUURESTA LÄNNESTÄ.

Kun kaikki meilläkin kehittyy yhä enemmän amerikalaiseen malliin, niin tahdomme kertoa tämän tarinan, sillä aikaa myöten ehkä joku meistäkin voi joutua samaan asemaan kuin tarinan sankaritar ja sankari.

Kun herrasväki Hosford vihittiin, niin näyttivät kaikki onnen haltiattaret jakelevan lahjojaan nuorelle parille. Nuori rouva oli nähkääs lupaava kirjailijatar ja nuori herra oli onnistunut erittäin hyvin valitsemaan vanhempansa niin, että hänellä oli sekä pilvenpiirtäjä että huvilaiva.

Mutta 2 vuoden perästä huomautti nuori rouva kirjallisesti, ilmankos hän oli kirjailijatar, aviopuolisolleen, että hän tosin yli kaiken rakasti aviomiestänsä, Williamia, mutta että hänellä kirjallisen toimintansa vuoksi täytyi olla enemmän aiheita ja enemmän romantiikkaa, kuin mitä hän yksitoikkoisissa kotioloissa voi hankkia. Tästä syystä hän ehdotti miehelleen, että tämä sallisi hellän ja rakastavan vaimonsa etsiä kirjallisten harrastustensa vuoksi pieniä seikkailuja kotiolojen ulkopuolella.

Mr William Hosford ilmoitti niinikään kirjallisesti, mutta vielä suuremmassa määrin suullisesti, että hän kaikessa suhteessa käsittää vaimonsa kirjalliset harrastukset ja on erittäin huolissaan siitä, ettei hänen Mabelinsa kirjallinen toiminta parina viime vuotena ole kylliksi kantanut hedelmiä. Jonka vuoksi hän, William, kernaasti ilmoitti suostuvansa vaimonsa ehdotukseen, kuitenkin sillä ehdolla, että hänen aina sallittaisiin olla näkymättömänä osanottajana näissä asianomaisissa seikkailuissa sekä tarjota vaimollensa kaikkea sitä mahdollista tukea, jota hän ehkä näillä seikkailumatkoillansa joutuisi tarvitsemaan.

Tähän huomautti mrs Mabel, tällä kertaa suullisesti, hyvin paljon, m.m. sitä, että hänen miehensä ei ymmärrä hänen jaloja aikomuksiansa eikä nykyajan naista eikä naista yleensä eikä kirjailijan jaloa kutsumusta, ja että William näin ollen alkaa yhä enemmän tehdä hänelle, Mabelille, elämän sietämättömäksi, sillä hän, Mabel, ei ilman muuta voi sallia sitä, että hänen syvällinen sielunelämänsä näivettyy — — —

Ja vastasi tähän William, myöskin suullisesti, että hän aivan samalla tavalla kuin kuka muu aviomies tahansa rakastaa aviovaimoansa ja vaikka hän antaisi vaimonsa kirjallisille harrastuksille mitä suurimman arvon, niin ei hän missään tapauksessa voi ottaa vastuulleen sitä, että hänen vaimonsa syventyy kirjallisiin harrastuksiinsa siinä määrin, että hän niiden vuoksi unohtaa oman Williaminsa ja kokonaan ilman hänen turvaansa antautuu kaikennäköisiin seikkailuihin, jotka mahdollisesti ennakkoluuloisissa naapureissa voisivat herättää väärinkäsityksiä.

Emme tahdo pitemmältä referoida tätä keskustelua, mutta ilmoitamme vain, että se päättyi kyyneleihin ja sovintoon. Ja sen jälkeen alkoi Mabel täysin Williamin hyväksymällä tavalla etsiä aiheita teoksiinsa. Hän päätti nim. ruveta urheilukirjailijaksi eli lähemmin selostamaan autourheilua ja senvuoksi hankittiinkin taloon 20,000 dollarin loistoauto. Ja hyvin pian huomasi onnellinen William, että hänen nuori kirjailijatarvaimonsa taas aivan täydellisesti voi antautua kutsumukselleen.

Aineistoa koottiin siis oikein moottorin ja bentsiinin voimalla ja lopulta sitä oli kerääntynyt niin paljon, että Mabel katsoi voivansa ruveta kirjoittamaan uutta teostaan. Ja koska oli tullut kaunis kesä, hän vetäytyi hienoon kylpylaitokseen kirjallisiin töihin ja sinne piti Williaminkin pian saapua. Tämän jälkeen seurasi noin viikon päivät kestävä vaitiolo, jonka jälkeen William sai vastaanottaa ensimmäisen tuloksen rouvansa kirjallisesta toiminnasta.

Se ei tosin ollut mikään kirja, vaan kirje, ja sangen sujuvasti kirjoitettu. Siinä ilmoitti Mabel, että hän viimeisenä viikkona oli elämästään oppinut enemmän kuin ennen koko iässään ja että hän nyttemmin oli päättänyt erota Williamista ja liittyä mr. Wels'iin, joka tänä yhtenä viikkona oli osoittanut enemmän ymmärtämystä Mabelin kirjallisille y.m. harrastuksille, kuin William koko heidän avioliittonsa aikana. Samalla hän ilmoitti, että hänen asianajajansa, mr. Pickering, kohdakkoin saapuisi neuvottelemaan asian yksityiskohdista, ja että hän ei avioerossa vaadi muuta kuin auton, huvipurren, koiran ja papukaijan. Kaikesta muusta Williamin hänelle tarjoamasta hyvyydestä samoin kuin Williamista itsestään hän ilmoitti luopuvansa vapaaehtoisesti.

Voisi luulla, että tällainen kirje olisi saattanut Williamin äärimmäiseen epätoivoon. Näin ei suinkaan käynyt, sillä William oli taitava liikemies, jolla oli myös taitava asianajaja, herra Davis. William sähkötti siis Mabelille, että Davis saapuisi hänen luoksensa kaikilla valtuuksilla varustettuna ensi tilassa neuvottelemaan.

Neuvottelujen tulos oli yllättävä, sillä niiden perusteella Mabel suostui palaamaan miehensä luokse ehdolla, että hänelle, Mabelille, kustannetaan asianajaja Davis'in seurassa kaksi vuotta kestävä Euroopan matka, jonka aikana Davis ja Mabel saavat käyttää Williamin huvipurtta, matkarahoiksi annetaan 150,000 dollaria vuodessa sekä William suostuu siihen, että matkasta saadaan kirjoittaa matkakuvaus..

Tätä nykyä kuuluvat William ja Davis käräjöivän keskenään.

ONNEN AVAIN.

Vaikka vihkipallilla onkin annettava niin tiukkoja lupauksia, että kerrotaan erään lontoolaisen ylkämiehen kolme kertaa perätysten pyörtyneen vihkiäisissään, mistä ei kuitenkaan ollut apua, sillä toimitus suoritettiin siitä huolimatta loppuun, niin tällaisista sitovista lupauksista huolimatta löytyy kuitenkin sekä meillä että muualla onnettomia avioliittoja.

Huomaamme siis selvästi, että vihkipallilla annetut lupaukset eivät riitä, vaan on niitä tehostettava aivan kuin meillä kieltolakia, ja Amerikassa onkin tullut tavaksi, että ennen vihkimistä tehdään laillisesti pätevä sopimus, joka m.m. sisältää seuraavat kohdat:

1) Kumpikin aviopuolisoista sitoutuu tulemaan kotiin viimeistään klo 11 illalla. Myöhempään poissaoloon on saatava toisen asianosaisen suostumus.

2) Mies sitoutuu esittelemään vaimolleen kaikki naiset, joiden kanssa hän joutuu tekemisiin.

3) Mies sitoutuu aina pitämään sormukset sormessaan.

4) Kaikki valheet, myös hätävalheet, ovat ankarasti kielletyt.

5) Kumpikaan ei saa nauttia väkijuomia ilman toisen suostumusta.

6) Aviopuolisot sitoutuvat joka vuosi olemaan erossa toisistaan yhden kuukauden.

Olemme julkaisseet ylläolevan sopimuksen, joka on, niin kuin jo mainittiin, laadittava ennen vihkimistä ollakseen laillisesti pätevä. Siitä saamme mallia mekin, vaikkei sitä sanasta sanaan tarvitse noudattaa.

Mitä esim. kohtaan 5) tulee, niin on meillä voimassa monin kerroin tehostettu kieltolaki, joten se on aiheeton. Aivan yhtä hyvin voitaisiin vaatia, että aviopuolisot sitoutuisivat olemaan varastamatta, olemaan sytyttämättä murhapolttoja ja siis yleensä pidättymään kaikenlaisista törkeistä rikoksista. Tämän 5) kohdan sijaan ehdottaisimme siis ainoastaan sen, että kumpikin aviopuoliso sitoutuu noudattamaan Suomen lakeja ja kaikessa tottelemaan kansaneduskuntaa.

Kohtaan 2) tahtoisimme lisätä, että myöskin vaimo velvoitettaisiin erinäisissä tapauksissa, ja jos hän suvaitsee, esittelemään miehelleen miespuoliset tuttavansa. Mutta älköön tätä tehtäkö siinä tapauksessa, että mies ei syystä tai toisesta halua tulla näille esitellyksi. Erinäisissä tapauksissa voi tällainen esittely olla aviomiehen ruumiilliselle hyvinvoinnille vaarallinen.

Myönnämme, että sormuksen pitäminen liivintaskussa on erittäin ruma tapa. Tosin naiset harvemmin ottavat sormuksensa sormesta kuin miehet, m.m. siitä syystä, että heillä ei ole liivintaskua, mutta mielellämme kuitenkin tasapuolisesti velvottaisimme myös naisen pitämään kihlakahleensa sormessaan.

Kohdan 4) suhteen olemme hieman epäilevällä kannalla varsinkin mitä n.s. hätävalheisiin tulee. Oikein asetettu hätävalhe voi saada aikaan paljon hyvää, ja rohkenemme väittää, että monta kertaa paikalleen heitetyllä hätävalheella on pelastettu lukemattomien ihmisten aviollinen onni. Toiselta puolen on kohta 4) moraalisesti siksi täysipainoinen, että sitä vastaan on vaikea tehdä päteviä muistutuksia. Tästä syystä ehdottaisimme, siihen nähden, että kohta 4) samoin kuin kohta 5) sisältävät aivan selvän moraalisen vaatimuksen, jonka noudattaminen on itsestään selvä, että kohta 4) tarpeettomana poispyyhittäisiin. Myönnämme, että teemme tämän ehdotuksen suurella epäilyksellä.

Mitä kohtaan 6) tulee, niin sen johdosta tahtoisimme myös asettua hieman epäilevälle kannalle. Sellaisenaan voimme kyllä hyväksyä siinä esiintyvän periaatteen, nim. kummankin aviopuolison persoonallisen yksilöllisyyden säilyttämisen, mutta meidän on huomattava, että aikaa myöten on avioliitossa otettava myös huomioon lapset. Jos esim. perheenisä täksi yhdeksi kuukaudeksi vetäytyy johonkin rauhalliseen lepokotiin ja jättää perheenemännän hoitamaan parkuvaa lapsilaumaa, niin tuntuu meistä siltä, että tämä kuukauden yksinäisyys ei ole tasapuolisesti jaettu. Sama on tietysti asian laita, jos perheenemäntä esim. matkustaa Parisiin kehittämään soitannollisia lahjojansa ja jättää miehensä kotiin lasten valvojaksi. Ehdottaisimme siis tähän kohtaan lisättäväksi, että kumpikin olkoon tänä erokuukautena velvollinen vuorolleen jäämään kotiin, sillä ylimalkaan otaksumme perheen asioiden menevän rempalleen, jos molemmat aviopuolisot yht'aikaa jättävät kodin.

Niinkuin näkyy, voidaan ylläolevaa sopimusmallia vastaan tehdä sangen painavia muistutuksia, mutta mielestämme se sittenkin oikein käytettynä on onnen avain, ja senvuoksi lausumme toivomuksen, että tämäntapaisten sopimusten laatiminen käytäntöön meilläkin.

NAURISHUHDAN ISÄNNÄN KONEKAUPPA.

Maalla oleskellessamme on meillä tapana seurata korvenraatajan elämää. Meidän ei tarvitse kävellä asunnostamme kuin 2 km, ja silloin löydämme nykyaikaisen Saarijärven Paavon. Hänen nimensä sattuukin muuten olemaan Paavo, vaikkei hänen torpallaan ole sen parempaa nimeä kuin Naurishuhta. Hän aloitti nim. maanviljelyksensä tekemällä kotimäkeensä oikein ensiluokkaisen naurishuhdan, josta korjasi 10 hevoskuormaa nauriita. Sen jälkeen hän on raivannut kymmenisen tynnyrinalaa peltoa ja parikymmentä tynnyrinalaa suoniittyä sekä rakentanut itselleen asuinrakennukset, navetat, saunat, riihet y.m. ulkohuonerakennukset. Viime syksynä ja tänä keväänä hän sitäpaitsi teki pari km hyvää ajotietä, niin että hänen torppaansa pääsee kylätietä kaikilla nykyaikaisilla ajopeleillä.

Ja kun tie oli tullut valmiiksi, niin ei pitkää aikaa kestänyt, ennenkuin Naurishuhdan pihalle ajaa karahutti hyrysysy, josta astui tupaan 2 hienon hienoa herrasmiestä.

Mutta vaikka nämä herrasmiehet olivat ylen hienoja ja vaikka heidän naamaansa komistivat oikein kilpikonnanluiset kakkulat, niin he olivat kumpikin oikeita kansanmiehiä. He huomasivat nim. heti, että talosta puuttuu separaattori, Rex-kirnu, rivikylvökone ja niittokone. Ja sen jälkeen he ottivat kynän ja paperia ja todistivat päivänselvillä laskelmilla, että Naurishuhdan isäntä tähän asti oli vuodessa kärsinyt näiden hyödyllisten vehkeiden puutteessa noin 6000 markan tappion. Tämän jälkeen he tarjosivat isännälle oikein mahavyöllä varustetun sikaarin ja sanoivat, että tällaisia sikaareja sen isännän kannattaa polttaa niin pian kuin taloon on hankittu separaattori ja Rex-kirnu ja rivikylvökone ja niittokone. Mutta emännän hartioille he laskivat pehmeän villaisen vaatteen ja sanoivat, että naisväki nykyään käyttää aivan liian vähän villaista päänsä ja kaulansa ja hartioidensa ympärillä, sillä villainen on aina hyvä olemassa, se kun on melkein paras lääke hampaansärkyä ja leiniä vastaan.

Ja sitten nämä ihastuttavat vieraat ottivat selville, kuinka Naurishuhdan isäntä oli onnistunut järjestämään taloutensa. He saivat tietää, että talo oli tullut itsenäiseksi 2 vuotta sitten ja että lunastussumma oli kokonaan maksettu. Metsässä oli sitäpaitsi pystyssä tuhatkunta tukkipuuta ja navetassa 6 lehmän hännän huiske.

Ja molemmat miehet tulivat liikutetuiksi ja sanoivat, että he mielihyvällä näkevät, kuinka Naurishuhdan isännän edesottamiset ovat näin siunatut, ja huomauttivat, että oikeastaan myös polkupyörä ja ompelukone olisivat talossa tarpeelliset. Ainakin ompelukone tarvitaan tällaisessa talossa välttämättä.

Ja sen jälkeen he ottivat esille papereita ja selittivät, että he edustavat Kansainvälistä Koneliikettä, joka reklaamin vuoksi on päättänyt alle omien hintojensa sijoittaa kaikkialle Suomeen hyödyllisiä ja ensiluokkaisia koneita. Rahaa ei tarvitse ensinkään näyttää, ennenkuin koneet ovat saapuneet ja silloinkin on kuukausittain maksettava vain mitätön osamaksu, joten koneet aivan huomaamatta siirtyvät liikkeeltä ostajalle. Ja sitten tuotiin nähtäville valokuvia ja hintaluettelolta, heitätettiin emännällä kahvit ja ajelutettiin Naurishuhdan perhettä autolla aina kirkonkylälle asti.

Lopuksi sovittiin kaupoista. Polkupyörää ei isäntä ostanut, mutta separaattorin, Rex-kirnun, rivikylvökoneen, niittokoneen ja ompelukoneen hän katsoi tarvitsevansa.

Kun sitten tarpeelliset paperit olivat allekirjoitetut poistuivat vieraat kehoittaen isäntää ja emäntää Helsingissä käydessään pistäytymään heidän luonaan, jolloin heille näytettäisiin koko Helsingin kaupungin komeus.

Vieraat olivat puhuneet totta. Viikon päästä saapui ilmoitus, että asemalta voitiin noutaa 1 tonnia koneita. Vähän ajan perästä saapui myös kohtelias kirje, jossa ilmoitettiin, että ensimmäinen kuukausimaksu 2,200 mk, oli heti suoritettava, ja ellei sitä määräaikana suoriteta, niin muistutetaan kauppakirjan ehdoista, että loppuerä lankeaa yhdellä kertaa maksettavaksi, jotapaitsi tavarat menetetään myyjälle.

Kun siis Naurishuhdan isäntä saapui luoksemme tämän kirjeen ja paperiensa kanssa, niin hän oli kaikkea muuta kuin hyvällä tuulella. Totesimme, että hän oli itse kirjoittanut nimensä sitoumukseen, ja neuvoimme häntä parhaansa mukaan sen täyttämään. Huomautimme muuten, että kun hän maksut on maksanut, vaikka ne joutuisivat laiminlyönnin vuoksi yhdellä kertaa maksettaviksi, niin kyllä hän varmasti saa tavarat pitää, mutta ihmettelimme samalla, mitä hän tällä koneiden paljoudella aikoi tehdä.

Hyvin pian osottautui sitäpaitsi, että koneiden hinta ei suinkaan ollut halpa, vaikkei niiden laatuun nähden ollut mitään erikoista muistuttamista. Mutta mistä rahat koneiden maksamiseen? Ei ollut muuta keinoa kuin lähteä hieromaan metsäkauppaa, ja sitä tietä nämä rahat saatiinkin, mutta laskettiin miten tahansa, niin huomattiin, että Naurishuhdan isäntä oli hävinnyt kaupassaan noin 3,000 mk.

Mutta ei siinä kyllin. Rivikylvökonetta hänen ei oikeastaan kannattanut pitää niin pienien siemenerien kylvöä varten, Rex-kirnu oli myös melkein tarpeeton kapine ja myöskin separaattorin tuottama hyöty jäi hyvin arvoitukselliseksi. Ompelukone oli myös aivan liian kallishintainen. Ainoa kone, josta voi olla tosihyötyä, oli niittokone.

Naurishuhdan isäntä pääsi sentään koko vähällä nykyaikaisista vähittäismaksukaupoista ja konehullutuksista. Hänen onnensa oli, että hänellä sattui olemaan metsää. Mutta ajateltakoon, että joku toinen huonommassa asemassa oleva olisi joutunut samaan nuottaan. Silloin häneltä olisi voinut mennä samalla kertaa sekä talopahanen että nuo kiiltävät koneet.

Ei niitä koneitakaan kaikissa oloissa kannata pitää, ja meidän mielestämme ei pienviljelijä tarvitse toistaiseksi muita koneita kuin niittokoneen. Muut koneet ovat hankittavat yhtiössä toisten tarvitsevien kanssa. Erikoisesti huomautamme, että ompelukone on kaikkein sopivimpia osuuskoneita, sillä se saa maata suurimman osan vuotta käyttämättä. Samoin on rivikylvökoneen laita, jota tarvitaan ainoastaan muutamina päivinä keväisin ja syksyisin. Separaattoria ja Rex-kirnua ei pienviljelijä mielestämme tarvitse.

Naurishuhdan isäntä muuten on uhannut myydä kaikki nämä koneet, jos vaan pääsee kaupoissa vähänkin omilleen. Hän toivoo löytävänsä toisen kaltaisensa jostain naapuripitäjästä, jolle hän voi nämä masiinat syöttää.

IHMISKONE.

Hyvin pitkälle aletaan nykyaikana kaikkinaisessa kehityksessä päästä. Mutta kaiken huippuna voidaan mielestämme pitää robottia eli ihmiskonetta, jonka eräs insinööri, luonnollisesti amerikalainen, on keksinyt. Olemme nähneet tämän koneen kuvankin eikä koneessa juuri paljon ihmisen hahmoa ole. Korkeintaan voidaan sanoa, että sillä on pää, kädet ja jalat, mutta muu ruumis sijaitsee jonkun matkan päässä koneesta, josta itse robottiin johtaa suuret kimput johtolankoja. Mutta eihän ulkonäkö olekaan pääasia, vaan pääasia on se, mihin tämä laitos kykenee. Ja se kykenee m.m. mainiosti hoitamaan esim. vesijohtolaitoksen vesisäiliön. Se soittaa puhelimella sovittuun numeroon. Ilmoittaa, että puhelimessa on robotti N:o 17 ja että pyydetään puhelimeen sitä ja sitä henkilöä, jonka jälkeen se tämän henkilön puhelimeen saavuttua ilmoittaa, että nyt on vesi säiliössä kohonnut niin ja niin korkealle. Ja jos insinööri sanoo, että kyllä siinä jo vettä riittää, ja että säiliön hanat saa panna kiinni, niin sanoo robotti: kiitos, ja pistää puhelimen torven paikoilleen ja menee vääntämään säiliön hanat kiinni.

Mutta ei siinä kyllin, robotti hoitelee muitakin koneita, lueskelee veden lämpötiloja, tirkistelee vesimittareihin, ja vastaa myöskin näistä asioista tiedusteluihin, kun niitä puhelimessa tehdään. Ja tuntee robotti, kuulemma, tarkkaan isäntänsä äänen, niin että se ei muiden ihmisten määräyksistä ole millänsäkään. Ei sitä Köpenickin kapteeni vetäisi huulesta.

Ja sen jälkeen kerrottakoon eräs todennäköinen tulevaisuuden kuvitelma:

Herrasväki Tiukkanen eli lähemmin sanoen rouva ja herra Tiukkanen olivat melkein aina aluksi eri mieltä asioista. Mutta ei kestänyt milloinkaan enempää kuin korkeintaan 10 minuuttia, kun jo herra Tiukkanen oli täydellisesti yhtä mieltä rouvansa kanssa, sillä rouva Tiukkanen painoi 125 kiloa, jotavastoin hänen aviomiehensä painoi ainoastaan 52. Kun rouva Tiukkasessa ei sitä paitsi ollut löyhää lihaa, niin on ymmärrettävissä, että hän oli oikeassa väittäessään, ettei hän ollut milloinkaan tavannut ihmistä, joka olisi kumonnut hänen tahtonsa.

Eräänä päivänä istui herra Tiukkanen salin sohvalla ja veteli haikuja noin 1/2 m pituisesta sikaarista. Kun rouva Tiukkanen oli aukaissut eteisen oven, kuului sieltä mahtava ääni: Kuka rohkenee polttaa tässä talossa sikaaria?

Aivan samassa silmänräpäyksessä kuului salin sohvalta herra Tiukkasen tyyni vastaus: Minä pidän sikaareista ja siis minä myös poltan niitä.

Muutamaksi silmänräpäykseksi rouva Tiukkanen mykistyi, sillä tällaista hän ei ollut ennen kuullut, mutta ainoastaan muutamaksi silmänräpäykseksi tämä tapahtui, sillä hyvin äkkiä hän oli astunut saliin niin painokkaasti, että lattiapalkit keinuivat, riistänyt miehensä suusta sikaarin, heittänyt sen tulipesään, oikaissut miehensä polvelleen ja kohottanut uhkaavasti kätensä, jonka jälkeen oli seuraava tällaisissa tapauksissa tavallinen voitelu.

Mutta sen sijaan, että herra Tiukkanen olisi armoa rukoillut, huudahti hän käskevästi:

Robotti hoi, vapautapas minut, ja vie tuo akka sänkykamariin.

Tämän jälkeen tapahtui jotain ennenkuulumatonta. Kiiltävä nikkeliteräksinen hirviö astui esille viereisestä huoneesta ja sanoi uhkaavalla äänellä: Kyllä minä opetan teidät, rouva Tiukkanen, miestänne pieksämään! Ja tämän jälkeen tarttuivat teräksiset nivelet rouva Tiukkaseen, jonka jälkeen hän sankarillisesta vastarinnasta ja kautta koko talon kuuluvista avunhuudoista huolimatta siirtyi sänkykamariin, jonka oven robotti veti kiinni.

TULOILMOITUSAIKOINA.

Kerran vuodessa hikoilee Suomen kansa tuloilmoitusten kimpussa. Se, jolla on vakinainen palkka, tietää hyvin tulonsa ja tietää ne myös verotuslautakunta, joka saa niistä useamman laatuisia "kontrolli-ilmoituksia". Jos siis esim. on verotettava toimittaja Kynänen, niin otetaan esille hänen viime vuonna antamansa tuloilmoitus ja huomataan, että hänen tulonsa ovat nousseet tuohon satumaiseen summaan 41,000 mk. 50 p, josta vakinaista palkkaa 36,000 mk. ja loput 5,000 mk. 50 p. sivutuloja. Tänä vuonna annettu tuloilmoitus osottaa vakinaista palkkaa ainoastaan 34,500 mk. ja sivutuloja 3,000 mk. eli yhteensä 37,500 mk.

Kiinnittämättömiä velkoja osottaa edellisen vuoden tuloilmoitus 12,000 mk. ja tämän vuoden tuloilmoitus 9,000 mk.

Haa, tuumaa Verotuslautakunta. Kuinka on mahdollista, että toimittaja Kynäsen tulot tältä vuodelta ovat vähentyneet, ja siitä huolimatta ovat myös hänen velkansa vähentyneet? Tässä täytyy olla joku ilmeinen koira haudattuna, sillä onko kuultu sellaista, että sanomalehdentoimittaja yleensä olisi vähentänyt velkojaan. Ja kuinka on mahdollista, ettei hänen esimiehensä ole, huomattuaan hänen säästäväisyytensä, korottanut hänen palkkaansa, vaan päinvastoin alentanut sitä, sillä hänellähän oli vakinaisia tuloja tänä vuonna 1,500 mk. vähemmän kuin viime vuonna.

Ja tämän jälkeen ottaa verotuslautakunta esille kynän ja paperia ja vaatii tulojen ilmoittamisvelvollisuudesta huhtikuun 9 p:nä 1919 annetun lain 6 §:ssä olevan säännöksen perusteella toimittaja Kynäseltä selvitystä asiasta.

Ja ilmoittaa toimittaja Kynänen, että hän on mainitun vuoden kuluessa ollut yhden kuukauden ajan sairaana, jolloin hänen oli pakko viransijaiselleen luovuttaa puolet palkastaan. Sairaana ollessaan ei hän myöskään voinut hankkia sivutuloja, joten hänen sivutulonsa jo tästäkin syystä ovat pienentyneet.

Sitäpaitsi on hänellä ollut onni saada 10,000 mk. suuruinen matka-apuraha, joka on verovapaa, mutta lankesi hänelle juuri samoihin aikoihin eräs 3,000 mk. suuruinen vekseli, johon asettaja, eräs upporikas liikemies, saatuaan kuulla matka-apurahasta, kieltäytyi merkitsemästä nimeään, joten hänen, toimittaja Kynäsen, täytyi lähteä opintomatkalleen ainoastaan 7,000 mk. taskussaan ja lunastaa ennen lähtöään mainittu vekseli. Osaltaan on myös opintomatka syynä siihen, että hänen sivutulonsa ovat pienentyneet. Hän ei myöskään tahdo salata sitä seikkaa, että hänet kruununkyydillä toimitettiin opintomatkalta takaisin, syystä, että häneltä rahat loppuivat kesken, mutta saapui hän matkaltaan vasta toissa päivänä, joten hän ei ole katsonut tarpeelliseksi merkitä tätä kruununkyytiä verotusilmoitukseen, ja pitää tätä menettelyään varsin oikeana jo senkin vuoksi, että tämä kruununkyyti häneltä kuluvan vuoden aikana ulosmittausteitse perittänee takaisin.

Mutta siirtykäämme senjälkeen liikemies Tuppuran huoneeseen ja katsokaamme, miten hän laati verotusilmoitustaan.

Verotuslautakunnalle osottamassaan kirjelmässä liikemies Tuppura huomauttaa, ettei hänen kirjanpitovelvollisena oikeastaan tarvitsisi jättää tuloilmoitustaan ennenkuin maaliskuun kuluessa, mutta katsoi hän samalla kuin hän lähettää tiedot niiden henkilöiden tuloista, jotka ovat häneltä nauttineet vakinaista palkkaa, myös voivansa tehdä oman tuloilmoituksensa. Ja ilmoittaa hän seuraavaa: Jo viime joulukuun alkupäivinä selvisi minulle, että asiani ponnistuksistani huolimatta olivat joutuneet siihen vaiheeseen, että minun ehdoton velvollisuuteni oli täkäläiselle Raastuvanoikeudelle jättää konkurssihakemus. Rehellisenä velallisena käännyin kuitenkin velkojieni puoleen ja ehdotin heille 30 %:n akordia. Kaikesta huolimatta ja vaikka konkurssipesäni loppuunmyynti ei mitenkään tule tuottamaan tätä määrää, eivät velkojani suostuneet akordiin, joten minun täytyi viime kuluneen joulukuun 30 p:nä täkäläiselle Raastuvanoikeudelle jättää konkurssianomukseni. Myötäliittäen tarpeelliset jäljennökset kirjanpidostani, jonka mukaan liikkeeni on viime vuonna tuottanut tappiota 556,000 mk. 50 p. ja Raastuvanoikeuden diariotodistuksen siitä, että olen konkurssitilassa, saan täten kunnioittavimmin anoa, ettei minua otettaisi huomioon ensi vuoden verotuksessa.

Ja tuskin oli kirjelmä allekirjoitettu, kun rouva Tuppura astui sisään ja vaipui epätoivoisena tuolille.

"Mutta, rakas Selma, mikä sinua vaivaa?" kysyi liikemies Tuppura.

"No, kun kaikki ihmiset katsovat niin kieroon ja heittelevät niskojansa ja mielestäni kuulen jokaisen kuiskaavan, että tuo Tuppurakin on tehnyt konkurssin."

"Niin, sellaista se on meidän liikemiesten elämä", sanoi Tuppura. "Täytyy sitä kärsiä ihmisten ylenkatsettakin. Luuletko sinä, ettei minulle sitten heitettäisi niskoja? Matkustaisin tässä mielelläni ulkomaille, mutta eihän tästä nyt pääse pariin vuoteen ennenkuin tästä konkurssista on tullut selvä. Mutta sinähän Selma rakas, näytät tosiaankin niin surkean näköiseltä, että sinä voit pieneksi ajaksi matkustaa Nauheimiin. Ja tässä on sinulle aluksi 30,000 mk. matkarahaa."

Sanoi ja aukaisi salaluukun seinästä ja luki setelit Selma-rouvan kouraan.

Mutta verotuslautakunta löi eteensä herra Tuppuran paperit ja hymyili ja sanoi, että kerrankin taas saatiin yksi verotus selväksi ilman, että täytyi ruveta kirjeenvaihtoon, sillä tältä vuodelta ei herra Tuppura ole edes voinut saada konkurssipesältä sellaista avustusta, että se olisi jotain verotuksessa merkinnyt.

Mutta toimittaja Kynänen sai vielä kirjotella 3 kertaa ennenkuin hänelle paiskattiin samat veroäyrit kuin edellisenä vuonna.

VÄHÄISEN LUKKARIN SEIKKAILU.

Ja tapahtui, että Suuren Perintölän isäntä, jota myöskin Paksuksi Perintöläksi kutsuttiin, istui autonsa takaistuimelle ja sanoi autonkuljettajalleen, että ajappas nyt ja äkkiä W:n kaupunkiin. Ja autonkuljettaja pani hyrysysyn liikkeelle ja kilometripatsaat ja puhelinpylväät alkoivat juosta sivuitse, niinkuin ne juoksevat silloin kun 100 km nopeudella ajetaan.

Mutta ajoipahan siinä eräästä tienhaarasta esille pahainen lukkari laihalla hevoskaakillaan, joka viimemainittu säikähti vielä enemmän kuin lukkari itse, ja niin lensivät hevonen ja rattaat tiepuoleen ja lukkari 5 sylen päähän päällensä kannikkoon. Mutta Perintölän isäntä oli kunnon mies ja hän pysäytti autonsa ja huoahti helpotuksesta ja sanoi, että kah, meijän lukkarihan se vain olikin, ja antoi autonkuljettajan taluttaa hevosen rattaineen tielle ja nostaa lukkarin rattaille ja kysyi, että kuinka se lukkari noin päättömästi ajaa?

Ja vastasi se lukkari siihen, että pyydän kaikin mokomin anteeksi, mutta tässä halkesivat minun uudet housuni ja repesi minun uusi takkini, ja ne ovat tosin kotikutoisia neliniitistä, mutta otti se räätälikin 100 mk. tekopaikkaa. Ja sanoi tähän se suuren Perintölän isäntä, että mitäs me noista mokomista, sinun vikasihan se tämä oli, mutta köyhälle minä en milloinkaan tahdo tehdä mitään vahinkoa, ja tässä on sinulle 250 mk.

Ja tämän jälkeen lähti Perintölän isäntä taas 100 km nopeudella eteenpäin, mutta lukkari pistäytyi kirkonkylän räätälissä, sillä se oli tienvarressa, ja tutkittiin täällä sekä hänen että hänen pukunsa terveydentila. Ja tällöin huomattiin, että puvussa ei ollut mitään vikaa, sillä se oli ratkennut saumoja myöten, jotavastoin lukkarin ei ollut käynyt yhtä onnellisesti, vaan räätäli noukki hänen suustaan 3 irtonaista hammasta ja sitoi hänen käsivartensa, jonka molemmat kyynärluut olivat katkenneet.

Ja kun lukkari kysyi, että mitä tämä lysti maksaa niin arveli räätäli, että koska kerran puku oli ratkennut saumoista, joten siis saumat, jotka muuten hänen oppipoikansa oli neulonut, olivat osottautuneet kestämättömiksi, niin katsoi räätäli, ettei hän vaatteiden paikkauksesta voi periä mitään, mutta sitävastoin hän katsoi voivansa lukkarin paikkauksesta ottaa 5 mk. ynnä siteiden hinnan, jonka räätäli arvioitsi 2 mk. 50 p:ksi, ollen siis kokonaiskustannus Smk. 7:50.

Mutta lukkari antoi täyteen 10 mk, sillä hän huomasi, että hän näinkin oli hyötynyt kaupassa kokonaista 240 mk, joka summa suunnilleen vastaa lukkarin palkankorotusta 5 vuoden nuhteettomasta palveluksesta. Sitäpaitsi oli hän juuri ollut matkalla hammaslääkäriin ja huomasi, että juuri nämä koloisimmat hampaat olivat lentäneet hänen suustaan, joten hän edelleen havaitsi säästäneensä hammaslääkärin palkkion. Ei ole siis ihme, että lukkarimme, vaikka hänen kättään jomottikin, aika hyvällä tuulella ajeli kaupunkia kohti. Ja kun hän oli päässyt perille, niin vei hän hevosensa vanhaan kortteeripaikkaan ja toimitti ostoksensa ja ostipa vielä uhkeat tuomiset eukolleen. Mutta sen jälkeen meni häneen — voi aikoja! — rellestämisen paholainen. Ja astui hän kaupungin parhaaseen ruokapaikkaan, astui sinne kuin rusthollari ikään ja huusi jo ovelta, että ruokaa kahdelle ja äkkiä. Ja söi hän yhtä paljon kuin viimeksi Perintölän hopeahäissä ja ryyppäsi vielä melkein kokonaisen litran kermaa päälle.

Mutta kussa on tekijä, siellä on myös näkijä, ja kun tämä lukkarimme mahtava elosteleminen nähtiin, niin ilmestyi hänen pöytäänsä 2 kaupunkilaista herrasmiestä, jotka tulivat tätä äveriästä maalaisisäntää puhuttelemaan ja sanoivat, että eikös näin ruuan päälle maistuisi kahvi hyvälle.

Ja sen jälkeen mentiin sivuhuoneeseen ja tilattiin sinne vehnäskahvit kolmen sorttisen vehnäsen kanssa ja kaadettiin kahvia kuppiin ainoastaan puolilleen, mutta sen jälkeen toinen puoli täytettiin kirkkaalla nesteellä, joka pian pani lukkarimme kielenkannan heltiämään. Ja koska lukkarillamme oli hyvä lauluääni, niin korotti hän äänensä ja messusi saman tien.

Mutta mitä sitten seurasi, ei lukkari parhaallakaan tahdollaan voinut muistaa, kun hän seuraavana päivänä kaupungin poliisilaitoksella selitti edesottamisiaan. Ja annettiin hänelle haaste lainmukaisessa järjestyksessä ja määräajan kuluttua paukautti W-kaupungin raastuvanoikeus hänelle 5 päiväsakkoa à 30 mk.

Näin surkeasti päättyi siis lukkarimme niin onnellisin entein alkanut kaupunkimatka. Mutta pahempaa oli tuleva perästä, sillä kun lukkari sitten useiden vuosien perästä anoi palkankorotusta 5 vuoden nuhteettomasta palveluksesta à 250 mk vuodessa, niin oli se vähän niin ja näin, että hän sen sai. Varsinkin pani Suuren Perintölän isäntä kovasti vastaan, ja kirjoittipa vielä oikein kysymyksen lehtiin siitä, että voidaanko sellaiselle kirkonmiehelle antaa palkankorotusta nuhteettomasta palveluksesta, joka ei ole noudattanut siveää ja nuhteetonta käytöstä.

Allapäin ja pahoilla mielin lähti kanttori Perintölän isännän puheille, joka juuri oli sattunut tulemaan lauantaisaunasta. Ja jo alussa näytti kaikki suopealta, sillä tuvan pöydän takana istui itse isäntä ja hänen silmänsä säteilivät ja hänen kielensä leiskui kuin pukin pää kaalimaassa. Ja kun kanttori astui sisälle, niin lausuttiin hänet tervetulleeksi ja sanottiin, että laula veikko, niin saat puolikuppisen. Ja lauloi se kanttori koko "repertoaarinsa" ja vähän päällekin, kunnes hän ja muu seurue vaipuivat rauhalliseen uneen.

Ja seuraavana päivänä soitti se Suuren Perintölän isäntä kirkkoherralle ja sanoi, että kanttori on käynyt hänen puheillaan ja että heillä on ollut pitkä keskustelu ja että kanttori on esittänyt siksi paljon lieventäviä asianhaaroja, että hänestä kanttorille sittenkin voidaan antaa anteeksi hänen hairahduksensa. Ja niin sai lukkarimme tuon 250 mk. palkankorotuksen ja siunasi hyvää ja rehtiä Suuren Perintölän isäntää.

AIKAMME NUORI NAINEN.

Kun nuorten naistemme hameet alkoivat kohota yli polvien ja samalla kertaa kaula-aukeama laskeutua yhä alemmas ja komea palmikko heidän päästänsä hävisi muistoksi jonkun vanhan tädin kaappiin, niin nousivat kynämiehet kaikkialla sotaan näitä uuden ajan ilmauksia vastaan. Ja perheen isät pudistelivat päitänsä, paavi sinkautteli pannakirjeitään ja amerikalaiset pormestarit ja kuvernöörit ja Kreikan diktaattori Pangalos lähettivät liikkeelle poliiseja mittanauhalla mittailemaan, jotteivät kenenkään naisen hameet saisi kohota liika korkealle kadunpinnasta.

Mutta kaikki vastarinta oli turha, yksinkertaisesti siitä syystä, että mitä nainen tahtoo, sitä tahtoo jumalakin, ja varsinkin on nuori ja kaunis nainen kaikkina aikoina kyennyt pyöräyttämään sormiensa ympäri muinaisaikojen jumalat ja sankarit, kun hän vain sitä halusi.

Näin on siis ilmestynyt näyttämölle kahdennenkymmenennen vuosisadan nainen. Hän ei ilmestynyt heti vuosisadan alussa, vaan noin parikymmentä vuotta sen jälkeen kuin vuosisatamme kirjaimellisesti oli alkanut. Joka tapauksessa alkaa jo nyt olla mahdollista hahmoitella, minkälainen on kahdennenkymmenennen vuosisadan nuori nainen, siis nainen, joka on syntynyt tällä vuosisadalla.

Hänen pukeutumisensa ja niin sanoaksemme ulkomuodolliset tuntomerkkinsä olemme jo edellä lyhyesti esittäneet. Hänen luonteeseensa kuuluu, että hän yleensä kapinoitsee kaikkia sovinnaistapoja vastaan. Kun nainen ennen tahtoi ennenkaikkea olla naisellinen, niin tämän vuosisadan nainen rakastaa kaikkea miehekästä naisessa ja naisellista miehessä. Tämän vuosisadan nainen on tarmokas, hän kilpailee elämän markkinoilla miehen kanssa ja tahtoo ennenkaikkea valloittaa itsenäisen aseman yhteiskunnassa. Kun hän sen on saavuttanut, niin voi hän ottaa rinnalleen miehen, sillä ei voida sanoa, että kahdennenkymmenennen vuosisadan nainen hyljeksyisi avioliittoa, vaikkei hän sallikaan itseään mieheen sidottavan niinkuin nainen ennen salli.

Päinvastoin hän siis saavutettuaan itsenäisen aseman esim. piirilääkärinä, lääninsihteerinä, poliisimestarina, metsänhoitajana, piispana j.n.e. alkaa katsella itselleen sopivaa elämänkumppalia.

Kaikkein suosituimpia ovat akkamaiset miehet ja kaiken maailman tyhjäntoimittajat, esim. koroillaan eläjät, pukutaiteilijat, naisräätälit, kauneuslääkärit, laihduttamisspesialistit j.n.e.

Tämän jälkeen seuraavat järjestyksessä taiteilijat: filminäyttelijät, tavalliset näyttelijät, tenorit, barytonit, lahkolaispapit, salatieteilijät, henkien manaajat j.n.e. Kolmanteen ryhmään voimme lukea kaikki urheilijat, sotilashenkilöt ja liikennepoliisit y.m. heihin verrattavat henkilöt. Tämä ryhmä on hyvin laaja ja pysähtyvät useimpien naisten toiveet jo tähän ryhmään, sillä edellisiin ryhmiin kuuluvia on ainoastaan aniharvojen saavutettavissa. Sangen korkeaan luokkaan kuuluvat vielä autonkuljettajat.

Näiden jälkeen seuraavat n.k. huonommat ihmiset, esim. kauppiaat, maanviljelijät, virkamiehet, sanomalehdentoimittajat, tiedemiehet, lääkärit y.m. n.k. "epäintressantit ihmiset", joihin turvaudutaan vasta sen jälkeen kuin tuossa 30 vaiheissa on havaittu, ettei näitä edellisten ryhmien korkeampia olentoja ole saavutettavissa.

Niinkuin ylläolevasta selviää, on nykyaikaisella nuorella naisella omat ominaisuutensa. Hän on toimelias, tarmokas, hyökkääväinen ja aikaansaapa. Mutta kaikesta sätkimisestään huolimatta ei hän useinkaan moninaisilla nykyaikaisilla keinoillaan vaikuta nykyaikaiseen miehenroikaleeseen sen enempää kuin kaino pappilan neiti 100 vuotta sitten vaikutti kavaljeeriinsa parilla kaikkien muiden huomaamatta annetulla silmäyksellä ja kainolla punastumisellaan.

RAUTATIEMATKA KIELTOLAKIMAASSA.

Ystävämme James Tompson, joka suureksi osaksi on saanut aikaan puolinaisen täyskiellon Paraguayn tasavallassa, pistäytyi täällä Suomessa meitä tervehtimässä. Hänen tarkoituksensa on taistella siksi, kunnes Paraguayn tasavallassa saadaan kielletyksi kaikki väkijuomat, hiivaleipä, tupakka, kahvi, liha ja sokeri eli siis siihen asti, että siellä saada aikaan täyskielto. Itse hän ei nauti mitään näistä aineista, vaan syö pääasiallisesti banaaneja ja taateleita ja hörppii niiden päälle keitettyä vettä. Kun hän oikein haluaa herkutella, syö hän 1/4 kg. purkin kaakaojauhetta, ja onkin hänellä sitä aina juhlallisempien tilaisuuksien varalta pari purkkia taskussaan.

Tänne hän saapui lentokoneella ja ilmoitti meille haluavansa perehtyä siihen, kuinka n.s. "täyskielto" täällä Suomessa on menestynyt. Hän nim. huomautti, että miksikään täyskielloksi ei meikäläistä väkijuomain kieltoa voida sanoa, sillä täällähän sallitaan paljon sellaisia juovuttavia aineita, joita hän ei voi hyväksyä, mutta joka tapauksessa otaksui hän voivansa täällä paljon oppia.

Herra Tompson ilmoitti haluavansa hieman matkustella maassamme vähän perehtyäkseen oloihimme, jotta hän ei olisi täällä aivan outo, kun hän aloittaa lopulliset tutkimuksensa tuonnempana.

Ja niin päätimme matkustaa Helsingistä Tornioon ja sieltä takaisin poiketen kuitenkin tulomatkalla Haapamäen, Pieksämäen, Kuopion, Mikkelin, Viipurin ja Kouvolan ja Riihimäen kautta menosuunnastamme, jottei meidän tarvitsisi tulla aivan samaa tietä takaisin.

Selvää on, että matkustimme III luokassa, sillä sitenhän oli vieraallamme paras mahdollisuus perehtyä kansaan. Vein hänet III luokan vaunuun tupakoitsemattomien puolelle, sillä tiesin, että hän kovin kärsii tupakansavusta.

Vaunun puolikas oli ahtaen täynnä ja vaivoin onnistuimme saamaan paikan eräällä kolmen henkilön penkillä. Kun olimme päässeet Keravalle asti, niin alkoi mister Tompson, joka muutenkin oli käynyt yhä iloisemmalle ja iloisemmalle tuulelle, laulaa rallattaa jotakin paraguaylaisten alkuasukasten kansanlaulua. Ja hänen laulutahtinsa vain taajeni ja hänen äänensä kävi yhä kimakammaksi ja kimakammaksi, hänen silmänsä kävivät killilleen ja hänen naamansa paleltuneen nauriin näköiseksi.

Mutta myös eräästä toisesta penkistä alkoi kohota kansanlauluja, jotka tosin eivät olleet yhtä tuntehikkaita kuin herra Tompsonin esittämät, mutta jotka lukijamme tuntevat jo sanoista: "Ei ollut mulla ulsteria yllä, niinkuin vanhemmilla sälleillä." Kun oltiin sivuutettu Hämeenlinna, niin lauloi Tompson jo kuorossa näiden sällien kanssa ja vasta Tampereen tienoilla käsittivät pehmeät aivomme syyn tähän mister Tompsonin omituiseen muutokseen. Suomalaisen III luokan rautatievaunun ilmassa on aina vähintäin noin 1 1/2 % etyylialkoholia ja oli tämä noussut perusteellisesti täyskieltoisen Tompsonin päähän. Tampereella talutimme siis herra Tompsonin pois junasta ja veimme hänet erääseen matkailijakotiin selviytymään, jatkaaksemme matkaa vasta seuraavana päivänä. Mutta täällä hän vain villiintyi. Sillä täällä oli ilman alkoholipitoisuus suurempi kuin rautatievaunussa. Hän alkoi tanssia paraguaylaisten azteeki-intiaanien sotatanssia, tempasi sotakirveeksensä hiilihangon, löi sillä rikki ovet ja ikkunat ja meidän täytyy rehellisyyden nimessä mainita, että mister Tompson sai viettää yönsä Tampereen polisiiputkan pahnoilla.

Mutta luuletteko, että hän siellä selvisi? Siellä oli ilma yhä enemmän alkoholin kyllästämää — tamperelaisten laskelmien mukaan vähintäin 8 % — ja seuraavana päivänä täytyi kutsua lääkäri mister Tompsonia virvoittelemaan. Hänelle juotettiin väkevää kahvia, häntä hierottiin lumella ja lopuksi nostettiin hänet Pyynikin korkeimpaan puuhun tuuleutumaan, ja niin voimme jatkaa matkaa kolmen vuorokauden viivytyksen jälkeen. Tällä kertaa emme onnistuneet saamaan tilaa tupakoitsemattomien osastossa, vaan jouduimme tupakoitsijoiden vaunuun. Täällä oli hengitettävä arviolta 12 % alkoholia sisältävää ilmaa ja herra Tompson päihtyi niin, että oli nostettava junasta jo Lempäälän asemalla.

Tänne tilatulla lentokoneella poistui Tompson maasta ja sähkötti minulle Parisiin saavuttuaan, ettei hän missään maassa ole tuntenut rautatiematkoja niin kauheiksi kuin Suomessa, sillä rautatiematkat Tukholmasta Parisiin olivat sujuneet aivan onnellisesti, ja on hän nyt astunut erääseen ranskalaiseen viinilaivaan, joka kuljettaa hänet Etelä-Amerikan mantereelle asti.

Mr Tompson toivoi voivansa saapua maahamme jatkamaan tutkimuksiamme ensi kesän helteisimpänä aikana, jolloin hän toivoi ilman olevan vähemmän raakaa.

PUHUVA FILMI.

Tämä uusi keksintö on jo monet ajat kummitellut, mutta toteutettuna meillä ei ole ollut tilaisuutta sitä nähdä. Tosin jo noin vuosikymmenen sitten näyteltiin Helsingissäkin n.k. puhuvaa filmiä, jossa filmiin oli yhdistetty gramofooni, mutta siinä kulki filmi omia teitänsä ja gramofooni omia teitänsä, niin että esim. tavalliset alkukeskustelut jossain lemmenkohtauksessa suoritettiin vasta sen jälkeen kuin itse kohtaus jo oli tapahtunut, tai kuulimme rattaiden jyrinän kadulla jo aikoja ennen kuin rattaat tulivat kadun kulmasta esille.

Ja kovaksi pähkinäksi on puhuva elokuva osoittautunut itse Edisonillekin, sillä vuosikymmenet on hän sen kanssa kokeillut. Kuka tämän laitoksen lopulta on keksinyt, emme tiedä, mutta keksitty se on, ja äskettäin on otettu puhuva elokuva itse Edisonin haastattelusta.

Mainitaan, että filmi otettiin Edisonin omassa laboratoriossa, jolloin valokuvauksen aikana välitettiin Edisonin vastaukset haastattelijan kysymyksiin puhelinkoneella, joka oli sähköjohdon avulla yhdistetty valokuvauskoneeseen. Ja lopulta siirrettiin sekä puhekuva että tavallinen elokuva yhdelle ja samalle filmirullalle. Ja elokuvaa esitettäessä piti kovaääninen huolen puheesta ja filmauskone elokuvasta.

Näin yksinkertainen se on tämä laitos, jota itse Edison on niin kauan yrittänyt keksiä, ja toivomme, että se tulisi pian käytäntöön meidän maassamme. Siitä olisi m.m. suunnatonta etua kotimaiselle elokuvateollisuudelle. Otaksumme nim., että jokainen käy mieluummin kuuntelemassa ja näkemässä sellaista elokuvaa, joka esitetään hänen omalla kielellään ja josta hän ymmärtää pienimmänkin kuiskauksen, kuin elokuvaa, jossa saa kuulla kaikkia europalaisia kieliä sekaisin tai elokuvaa, joka esim. esitetään osaksi ovambokielellä tai osaksi mohikaanienkielellä, koirankuonolaisten kielellä j.n.e.

Mutta myös elokuvat shakaalin ulvomineen, leijonan karjumisineen, norsun korskumisineen, kolibrin viserryksineen y.m. y.m. tulevat herättämään varsinkin nuoren polven huomiota. Kukapa ei istuisi mukavalla elokuvateatterin penkillä nauttimassa esim. Niagaran pauhusta tai myrskyn mahtavasta kohinasta valtamerellä.

Perheiden piirissä on puhuva elokuva korvaamaton. Jokaisessa perheessä on olemassa ainakin yksi tyttölapsi, jolla on mielestään suuret laulutaipumukset. Tähän asti on ainoastaan gramofoonilevyn avulla voinut lähettää ääninäytteen jollekin maestrolle Milanoon, mutta eihän tämä ole voinut nähdä suun eikä kurkun eikä rinnan asentoa, joten hänen on ollut jo aivan mahdotonta arvostella edes itse äänen laatua ja niitä salattuja mahdollisuuksia, joita asianomaisessa kurkunpäässä asustaa. Mutta nyt otetaan puhuva elokuva tulevasta tähdestä ja lähetetään maestrolle, joka puhuvan elokuvan avulla tekee tarpeelliset korjaukset. Saadaan aikaan laulunopetus kirjeenvaihtoteitse, ja sen kautta varmasti tervetullut lisä monen isän ja vieläpä kokonaisen suvun kukkaroon.

Tämä vain esimerkkinä. Myös soittotaiteilijat, maalaustaiteilijat, jopa kuvanveistäjätkin voivat hyötyä tästä keksinnöstä, sillä tällä tavalla voi: köyhinkin nero verrattain pienillä kustannuksilla saada lahjansa esille ja niitä kehittää.

Kouluopetuksessa tuottaa puhuva elokuva aivan ennen kuulumattoman käänteen. Tosin oppikirjoista julkaistaan joka vuosi uusia painoksia, joissa esim. säännöt muutetaan poikkeuksiksi tai poikkeukset säännöiksi tai annetaan lauseen jäsenille eri nimet, tai tehdään esim. mittausopissa selviöt väitteiksi ja väitteet selviöiksi, mutta joka tapauksessa on samana vuonna valtion koulujen vastaavilla luokilla opetettava jokseenkin samaan malliin. Ja silloin voidaan ainakin muutamissa tapauksissa korvata opettaja elokuvalla. Esim. n.k. läksyn valmistus käy sen avulla aivan hyvin päinsä. Kaikki tarpeelliset nuhteet, lukukauden avajaispuheet, rangaistusten esipuheet, puhe abiturienteille, j.n.e. voidaan melkoisella menestyksellä täten korvata. Tätä mieltä oli muuten Edisonkin, joka sanoi, että hänen mielestään se saattaa kouluissa tulla kaikkein merkitsevimmäksi.

Perheessä korvaa puhuva elokuva erinomaisesti esim. anoppimuorin. Ajatellaan, että anoppimuori jo on siirtynyt manan majoille ja että perheen isä sattuu olemaan perinpohjaisemman nuhteen tarpeessa. Silloin otetaan esille anoppimuorin puhuva elokuva ja pian alkaa valkoisella kankaalla räiskyä nuhdesaarna, jonka vertaista ei anoppimuori itsekään ole kyennyt pitämään, sillä filmirullaa voidaan pyörittää kuinka nopeasti tahansa ja samoin voidaan myös kovaäänisen ääntä lisätä. Ja tällä välillä voi perheen äiti harkita tilannetta ja antaa filmirullan päätyttyä tarpeelliset täydennykset. Ainoa puolustusmahdollisuus, joka on perheen isällä, on raapaista tulitikulla tuli ja sytyttää koko anoppimuori puheineen palamaan.

Oikeuden pöytäkirjoissa tulee puhuva elokuva ylivoimaisesti käytäntöön. Se toistaa tuomarin ahdisteleman roiston pienimmätkin kasvonilmeet ja äänenvärähdykset ja perästäpäin voidaan ne uudelleen mitä tarkimmin tutkia. Eikä siinä myöskään paljon hyödytä lähteä pöytäkirjaa oikaisemaan.

Jännityksellä siis odotamme milloin meillä ensi kerran saamme nähdä ja kuulla tätä uutta keksintöä.

SALATIETEIDEN TUTKIJAT HUOM.!

Eräästä paikasta Ruotsinmaalta, paikan nimi ei tässä paljon merkitse, kuului hiljakkoin kummia. Muudan leipuri-parka oli menettämässä järkensä sen vuoksi, että kummitukset ryllistelivät hänen talossaan. Ensiksi ei kummittelu ollut niin kovin vaarallista, sillä talossa esiintyi naputteleva henki, s.o. ryskytyksiä ja naputuksia alkoi kuulua milloin mistäkin. Mutta hyvin pian alkoi ilmiö saada vakavamman luonteen, sillä henki alkoi käydä rahanhimoiseksi. Tärkeiden laatikoiden avaimia alkoi aina silloin tällöin hävitä, ja kun avaimet ilmestyivät paikalleen ja laatikot tutkittiin, niin huomattiin, että niistä oli hävinnyt rahaa. Milloin pienempiä ja milloin suurempia summia. Ja kun arvoisa leipurimme lopulta totesi, että kaikkiaan oli kadonnut noin 200 kr. eli 2,000 mk. Suomen rahassa, niin päätti hän hakea naapureita avuksi.

Pari urhoollista naapuria saapuikin noiduttuun taloon, ja heti voitiin todeta, kuinka henget alkoivat ryskiä ja rytyyttää, ja hiljaa istuivat kaikki saadakseen selville, mistä päin kolina tuli. Ja lopulta päätettiin kuiskaillen ja päätä nyökytellen, että talon salista päin tuo henkien kummittelu kuului.

Ja niin nousi leipurimme ynnä ystävät ja kylänmiehet hänen kanssansa hiljaa hiipiäkseen saliin, siellä äkkiä sytyttäen valot ottaakseen selville, mikä oli tämän kummittelun syy.

Mutta nyt tapahtui jotain aivan käsittämätöntä. Huomattiin, että huoneen ovi oli ulkoapäin lukittu. Silloin säikähtyivät urhollisimmatkin ja alkoivat huutaa apua. Mutta ketään ei tullut. Ei auttanut muu kuin hilautua ulos akkunasta ja yrittää ulko-oven kautta takaisin taloon. Mutta tämäkin oli kiinni. Suurilla ponnistuksilla saatiin ovi auki ja aivan yli-inhimillisiä keinoja käyttäen päästiin tupaan, jossa leipuriperheen muut jäsenet olivat suljettujen ovien takana.

Jo nyt kauhistuivat urholliset naapuritkin ja lähtivät tukka suorana tiehensä. Mutta koko ajan pitivät henget kaameata ryskinää ja kolinaa.

Ei siinä enään leipuria naurattanut, mutta joka tapauksessa hän päätti kääntyä kylän Sherlock Holmesin puoleen. Ja saapui paikkakunnan Sherlock Holmes leipurin asuntoon ynnä hänen seurassaan arvokkaannäköinen, sudenkokoinen ja -värinen schäfer-poliisikoira. Mutta koko ajan ryskyttivät henget vimmatusti ja yks' kaks' huomasivat sekä poliisi että poliisikoira ynnä leipuri itsensä teljetyiksi erääseen huoneeseen. Ja kun irti päästiin ja muu talonväki oli saapunut paikalle, niin oikaisi poliisikoira häntänsä viivasuoraksi ja syöksyi ulvoen talosta. Mutta hänen jälkiään seurasi hieman hitaammassa tahdissa paikkakunnan Sherlock Holmes tuikeasti kiroillen ja huomauttaen, että juuri tämä poliisikoira oli pilannut koko asian, sillä se oli jo heti taloon tullessa alkanut vimmatusti haukkua ja jatkanut tätä hälinäänsä sisälläkin, niin että kaikkien huomio oli kiintynyt tähän eläimeen, joten ei kukaan ollut huomannut, mitä talossa tapahtui.

Mutta kummittelu jatkui. Leipurin leipään alkoi ilmestyä rautanauloja, housunnappeja, pieniä kiviä y.m. vähemmän miellyttävää tavaraa. Ja lopuksi huomattiin leivissä usein selviä hampaan jälkiä.

Mutta paikkakunnan Sherlock Holmes eli niinkuin häntä Ruotsissa kutsutaan, komisarius, oli päättänyt ottaa selvän asiasta. Ja kun siis leipurimme taas uudestaan kävi hänelle valittamassa kohtaloaan, kysyi hän ilman muuta asianomaisen taloudellista asemaa. Ja pian huomattiin, että leipurimme ei kovin köyhä ollutkaan. Hänellä oli parikymmentä tuhatta kruunua pankissa ja oli kohtalo sitäpaitsi siunannut hänelle pari lapsukaistakin, nim. pojan, jonka hän kuitenkin oli häätänyt talosta tuhlaavaisuuden vuoksi, ja tyttären, jonka hän oli hylännyt senvuoksi, että tämä oli antautunut muhinoihin erään arvottoman kisälli-roikaleen kanssa, vaikka olisi voinut saada itselleen oikein isäntämiehen.

Talossa ei ollut tätä nykyä muuta väkeä kuin vaimo ja piikalikka, joka samalla kertaa työskenteli puotineitinä, sekä kisälli, joka avusti isäntää leipurin ammatissa.

Tämän jälkeen tiedusteli Sherlock Holmesimme, missä tytär ja poika mahtoivat oleskella, ja sai kuulla, että poika oli Eskilstunassa ja tytär Örebrossa.

Nämä seikat kuultuaan ilmoitti Sherlock Holmes saapuvansa naapuritaloon seuraavaksi päiväksi ja pyysi leipuria tuomaan sinne koko väkensä.

Seuraavana päivänä työajan loputtua saapui komisarius tuikean näköisenä paikalle. Hän ilmoitti, että hän kuulustelee kutakin perheen jäsentä erikseen peräkamarissa, joten muut kuulustelun aikana saavat istua tuvassa.

Tämän jälkeen kutsuttiin perheen emäntä peräkamariin. Ja voimme ilmoittaa, että komisarius näytteli hänelle erinäisiä Örebrohon ja Eskilstunaan lähetettyjen vakuutettujen kirjeiden ja postiosoitusten kuittijäljennöksiä, joiden loppusumma oli Suomen rahassa suunnilleen noin 2,000 mk, sekä kysyi, oliko isäntä mahdollisesti antanut hänelle nämä rahat vai oliko hän pannut nämä omista säästöistään. Ja lysähti tämä leipurinemäntä silloin kokoon, ja sanoi, että hänen poikansa ja tyttärensä ovat suuressa hädässä ja olivat salaa hänelle kirjoitelleet, ja kun hän on tietänyt isännän kovan sydämen, täytyi hänen järjestää asiaa vähän erikoisella tavalla. Samalla selvisi myös, että kisälli ja piikalikka olivat samassa juonessa ja että naputtavana henkenä oli halko, joka oli sopivalla tavalla kiinnitetty köydenpäähän vinttiin ja jota nykäistiin pellinnyöriin yhdistetyn köyden avulla. Ryskyttävänä henkenä oli erittäin suurella innostuksella toiminut eräs naapurin poika 25 äyristä kerralta. Poliisikoiran häntään oli taas kisälli sopivassa tilaisuudessa puristanut pari piirustusnastaa.

Tämän jälkeen seurasivat kuulusteluun vuorollaan kisälli ja piikalikka.

Lopulta astui komisarius tupaan ja kääntyi kaikkien kuullen itse talon isännän puoleen, jolle hän tuikean näköisenä huomautti, että tämä asia ei kuulu hänen tehtäviinsä, vaan n.k. salatieteiden piiriin. Ja katsoi hän koko tämän kummittelun rangaistukseksi siitä, että leipuri hänen mielestään oli sydämettömän saita mies, joka oli väärin ja julmasti kohdellut lapsiaan. Komisariuksen mielestä oli paras keino päästä tästä kummittelusta joko kääntymällä jonkun hengenmiehen puoleen tai tekemällä täydellinen ja vilpitön parannus.

Ja sen jälkeen kuin nämä sanat oli leipurille kaikkein kuullen sanottu, poistui komisarius paikalta jättäen leipurin ja hänen väkensä miettimään, mitä tehtämän piti.

Ja hirmuisesti alkoivat kummitukset tämän jälkeen talossa riehua. Milloin repeilivät jauhosäkit itsestään ja jauhot tuiskusivat ympäri huonetta. Milloin telkeentyivät leivinuunin pellit niin tiukkaan kiinni, ettei niitä saatu auki ennenkuin leivät olivat palaneet karstaksi, ja milloin taas rahat hävisivät ihan leipurin housuntaskusta. Toisin sanoen leipurimme elämä oli muodostunut maanpäälliseksi helvetiksi ja lopulta hän kirjoitti kirjeen pojalleen ja tyttärelleen pyytäen, että nämä tulisivat kotiin sovintoa tekemään.

Ja heidän saavuttuaan taloon hävisi lumous. Naputukset ja ryskytykset loppuivat, taikinat alkoivat kohota, rautanaulat katosivat leivistä j.n.e.

Tällaista sitä on tapahtunut Ruotsinmaalla pääsiäisen tienoissa v. 1928.

MAISTERI KÖYHÄNEN JA HÄNEN TORAKKANSA.

Maisteri Köyhänen kapusi tapansa mukaan pieneen vinttikomeroonsa. Hän veti esille illallisensa, jonka hän oli hallista ostanut, ja valmistui nauttimaan oppineen köyhälistön ateriaa. Hänen huoneessaan oli 2 huonekalua, nim. pöytä ja sohva, joka viimemainittu samalla kertaa teki sängyn ja osaksi kirjakaapin virkaa.

Hän aukaisi siis ruokapakettinsa, josta tuli esille ranskanleipä ja 6 savustettua silakkaa sekä veti esille taskustaan maitopullon. Sen jälkeen hän kattoi pöydän, levittäen pöytäliinaksi kaikki käärepaperit ja asetti tälle aamiais-illallis-päivällisensä mahdollisimman esteettiseen järjestykseen.

Maisteri Köyhänen oli nähkääs esteetikko ja hänen erikoisalansa oli Italian renessanssi-ajan linnat, joista hän oli kirjoittanut gradu-kirjoituksen ja joista hän valmisteli väitöskirjaa.

Tällöin hän huomasi valkealla paperilla erään kiiltävän, ruskean eläimen, joka kodikkaasti tepasteli hänen edessään.

Eläin oli torakka. Se oli nähtävästi kyllästynyt talon köyhiin oloihin ja päättänyt muuttaa majaa. Mutta nähdessään pöydällä ranskanleivän murusia, ei se voinutkaan lähteä, vaan rupesi herkuttelemaan niillä.

Maisteri Köyhästä liikutti se, että hänet ehkä nyt jättää hänen viimeinen ystävänsä. Varovaisesti hän kastoi tulitikun maitopulloon ja siirsi maitopisaran torakan läheisyyteen.

Torakka joi ahneesti ja haukkasi tämän jälkeen leuvoillaan, joita torakalla on ainakin 50, ranskanleipää päälle.

Maisteri Köyhäsen seuraava onnistunut yritys oli syöttää torakalle savustettua silakkaa.

* * * * *

Maisteri Köyhäsen elämä oli tullut rikkaammaksi kuin ennen. Hän oli saanut kodin. Hän tiesi, että häntä aina odotti hänen rakas torakkansa, ja kun hän saapui yksinäiseen vinttikomeroonsa, oli hänellä aina mukana torakalle jotain hyvää: milloin sokeripalanen, jonka hän oli pistänyt taskuunsa kahvilasta, milloin palanen leivosta, jonka hän oli samalla tavalla anastanut, milloin joku makeispalanen j.n.e. Kaikki nämä aarteensa kuljetti maisteri Köyhänen muistikirjansa välissä, ja suuri oli yhteinen ilo, kun toverukset illalla alkoivat ateriansa.

* * * * *

Mutta Köyhäsenkään ei pitänyt aina jäädä köyhäksi. Eräät vaikutusvaltaiset henkilöt löysivät hänet, ja hänet korotettiin vaikutusvaltaiseen virkaan. Ja hän joutui valtiollisille päivällisille, joissa tuhansia herkkuja tarjottiin. Ja näillä päivällisillä juotiin myös erään suurvallan malja. Ja koska tämä tapahtui maassa, jossa oli kieltolaki, juotiin se "karpalomehussa".

Mutta vaikka herra Köyhänen oli kohonnut suureen arvoon ja kunniaan, niin luuletteko te, että hän unohti rakasta torakkaansa. Hänen liivintaskussaan oli kultainen kotelo, johon hän oli koonnut sopivat jätteet juhlapäivällisestä. Ja kun hän saapui kotiinsa, jossa hänen rakas torakkansa odotti häntä kultahäkissä, niin hänellä oli taas tuomiset tuotavana.

Ja hienon hienolle pergamenttipaperille levitti hän murusen toisensa jälkeen.

Ja torakka söi ja oli tyytyväisen näköinen ja lopuksi kulautti se myös "karpalomehun" naamaansa.

Mutta tämän jälkeen näytti se voivan pahoin, ja lyhyt oli sen kuolinkamppaus. Se ehti ainoastaan sätkyttämään viidettä jalkaansa ja kastamaan sen "karpalomehuun" sekä laskemaan jalkansa sydämelleen.

* * * * *

Kului pitkät ajat, ennenkuin rikas herra Köyhänen pääsi ennalleen. Hän mietti, miksi torakka oli kastanut jalkansa tähän "karpalomehuun". Mutta lopuksi hänelle asia selvisi. Torakka tahtoi sanoa, että "karpalomehu" oli sen kuoleman syy.

* * * * *

Herra Köyhänen oli hankkinut kaiken sen varaston, mikä tätä "karpalomehua" oli olemassa, ja myynyt sen torakanmyrkkynä. Hän on ansainnut satoja miljoonia markkoja. Ja lopuksi oli hän lähtenyt viinimaihin nauttiakseen elämästä, sillä "keinotekoisesta karpalomehusta" puhuttaessa valtasi hänet aina kuoleman pelko.

Hän muisti rakkaan torakkansa.

NE AUTOT, NE AUTOT!

Autojen lukumäärä pääkaupungissamme lisääntyy, ja yhä vaarallisemmaksi käy täällä jalankulkijan olo. Ei edes katukäytävällä enään saa olla rauhassa, vaan voivat autolla ajavat hurjimukset syöksyä katukäytävällä rauhallisesti kävelevän seurueen kimppuun, ja kun yliajo on suoritettu niin, että neljä henkeä on saanut vammoja ja yksi on ajettu kuoliaaksi, niin jatkaa auto matkaansa välittämättä onnettomien avunhuudoista. Kun sitten autonkuljettaja onnistutaan pidättämään, niin tavataan hänet vahvasti päihdyksissä. Näin tapahtuu kieltolakimaassa, jotavastoin sellaisessa paikassa kuin esim. Parisissa, jossa väkijuomia saa joka talosta, ja jossa m.m. on erikoisia autonkuljettajaravintoloita, joissa autonkuljettajat ja autoilijat joutoaikoinaan istuvat viinisarkkojensa ääressä, ei humalaista miestä autoa ohjaamassa nähdä. Mutta tunnettu asiahan on, että pirtua ei paljon tarvitse veteen sekottaa ja raakana nauttia, ennenkuin ihminen on käkenä niin, että näkee kaksi tietä edessään, minne vain katseensa kääntää. Jos mainittu autonkuljettaja olisi elänyt jossain märässä maassa, olisi hän paiskannut naamaansa pari olutpuolikasta ja voileivän, ja onnettomuus olisi jäänyt tapahtumatta. Märissä maissa nautitaan nim. sellaisia väkijuomia, jotka ovat nimenomaan juotaviksi valmistettuja eivätkä ole tehdyt lattioiden puunaamista tai maalilakan valmistamista varten. Sitäpaitsi nautitaan ne vähitellen, sillä julkisessa trahtöörissä istuessa ei niiden tyhjentämiseen ole sellaista kiirettä kuin kieltolakimaassa, jossa asianomainen saa juomansa hotkaista jossain porttikäytävässä. Sitäpaitsi voidaan myös saada ruokaa ja ruuan yhteydessä nautittuna ovat nämä juomat paljon vähemmän päihdyttäviä kuin jos ne tulevat tyhjään vatsaan.

Kun olimme tämän kirjoittaneet ja aukaisimme tämänpäiväisen lehden, niin huomasimme toisen auto-onnettomuuden. Kulosaarella ajetaan leveällä tiellä yksinäisen jalankulkijan yli. Autoa ohjaa eräs nainen. Kenties on tämä urheilijatarkin livistänyt tiehensä, koska ei ole mainittu, että hänet olisi saatu kiinni. Hyvin lähellä on vielä, että on kysymyksessä omaa autoa ajava ja siis hienostoon ja varakkaisiin piireihin kuuluva arvotar, sillä kansannaisten keskuudessa on autonohjaamistaito sangen harvinainen. Muistamme erään toisen tapauksen, jossa samantapainen hieno arvotar ajoi raajarikoksi erään köyhän pikkupojan Söörnäisissä ja luonnollisesti livisti tiehensä.

Ei ole tarkoituksemme ruveta tässä luettelemaan esimerkkejä hurjasta autonajosta, mutta ennätyksen tällä alalla voimme kuitenkin kertoa. Helsingin ulkopuolella työskenteli kaukana tienvarresta pari vanhahkoa naisihmistä perunanotossa. Tällöin lennätti auto huimaavaa vauhtia heidän päälleen ja onnistui ajamaan toisen kuoliaaksi. Sanoimme onnistui, sillä perunamaa oli sangen laaja, monta tynnyrinalaa, joten mahdollisuudet ajaa syrjään olivat sangen suuret.

On tosiaankin niin, että jalankulkijan täytyy pitää jokaista autoa ja jokaista moottoriajoneuvoa vihollisenaan, joka aina vaanii hänen henkeänsä. Kun siis leveällä tielläkin näette kaukaa näköpiirissänne auton ilmaantuvan, niin paetkaa. Jos tienvarressa sattuu olemaan jotain rakennuksia, tai joku suuri kivi tai kuoppa, niin vetäytykää näiden taakse. Paras on samalla kertaa heittäytyä vatsalleen maata, sillä esim. moottorin räjähtäessä sinkoilevat auton murskaantuneet osat ilmaan aivan samalla tavalla kuin granaatin sirpaleet, joten niitä ei pyöri pitkin maata. Turvallisinta on kuitenkin pysyä hautausmaan kiviaidan tai suomalaisen kivinavetan graniittiseinän takana. Maaseudulla on siis aina mahdollisuutta paeta näitä nykyajan hirviöitä. Mutta kaupungissa on asianlaita toinen, siellä on vaikea välttää kohtaloaan. Hyvä olisi, jos jalankulkijoille sijoitettaisiin kävelykäytävät talojen katoille ja yli katujen johdettaisiin sillat. Täältä olisi sitten hauska katsella korkeudestaan, kuinka maanpintaa matelevat autoilijat luovat epätoivoisia katseita tuonne yläilmoihin. Mutta sinne he eivät voi päästä, elleivät varusta autojaan siivillä.

KEKSIJÄT HOI!

Paljon keksitään joka hetki, mutta paljon on vielä keksimättä. Emme puhu tällä kertaa housunnapista, joka ei irtaannu, emmekä kauluksennapista, joka ei huku, sillä nämä molemmat ovat saavuttamattomia, vaan esitämme keksijöittemme mietittäväksi erään asian, jonka ratkaiseminen tekee hänestä heti miljoonien omistajan.

Joka syksy uudistuu ikkunoiden irroittamis-, puhdistamis-, ja liimaamisprosessi.

Entisaikoina, jolloin esim. Helsingissä ikkunat olivat lähempänä maanpintaa kuin nykyään ja jolloin ikkunan kehyksiin käytettiin parempaa puuta, ei ulkoikkunoiden peseminen ollut niin hengenvaarallinen toimitus kuin se tätä nykyä on. Puhumattakaan siitä, että keikkuminen taivaan ja maan välillä ei ole erittäin miellyttävää eikä edes esteettistä tai terveellistä. Voi se näet olla suorastaan hengenvaarallistakin, sillä nykyiset ikkunanpuitteet voivat aivan hyvin kaikkineen irtaantua. Ihmetellä täytyy, ettei ikkunan pesussa ole tapahtunut useampia tapaturmia.

Eräs kokolailla yksinkertainen keino olisi järjestää ikkunat sisäänpäin aukeneviksi, mutta tälläkin on hankaluutensa, sillä ikkunaa ei tällöin saataisi aivan täysin auki ja sitäpaitsi kävisi pulman ratkaisu täten aivan liian yksinkertaiseksi. Ei tarvittaisi mitään erikoista ikkunainpesijäammattikuntaa, jollainen Helsinkiin jo on syntynyt ja joka pitkien tikapuiden ja köysitikkaiden avulla, ellei roikkumalla onnistu, huikeasta maksusta ottaa pyyhkiäkseen ulkoikkunat. Sitäpaitsi ei tälläkään tavalla päästäisi ikkunoiden tukkimisesta, liimaamisesta ja entisten ikkunapaperien irroittamisesta.

Ehkä olisi ajateltavissa mahdollisuus, että ikkunassa olisi kaksinkertainen ruutu, niinkuin rautateillä, ja että koko ikkuna kerrallaan voitaisiin ottaa pois. Tällä tavalla päästäisiin ainakin osasta monitöistä liimaus- ja ikkunantukkimis- ja pesemistehtävää.

Parisissa on useissa taloissa joka kerroksella oma parvekkeensa, joka jatkuvasti kiertää koko kerroksen. Ikkunan pesijä kävelee yksinkertaisesti ikkunalta ikkunalle ja pesee sen kerta kaikkiaan puhtaaksi. Ikkuna, joka on talveksi suljettu, pysyy suljettuna, ja toista taas, jota ei esim. tuulettamisen vuoksi tarvitse avata, ei avata milloinkaan, ellei se satu särkymään ja korjaus käy tarpeelliseksi.

Myös tällaisten parvekkeiden rakentamisella on se vika, että ikkunoiden peseminen käy liian yksinkertaiseksi ja toimitus menettää mielenkiintonsa.

Voitaisiin myös ajatella sitä menettelytapaa, että ruutuja ei tavalliseen tapaan kitattaisi kehyksiinsä, vaan jokainen ruutu asetettaisiin irroitettavaksi. Tällä tavalla voitaisiin siis jokainen ruutu nyppiä erikseen irti, pestä, panna paikalleen ja erilaisilla keinoilla, esim. sulatetun lyijyn tai naulojen ja erinäisten kumilistojen avulla uudestaan kiinnittää paikalleen. Tällä tavalla tehtävä mielestämme saavuttaisi toivottavan laajuuden. Jos ruudut tehdään tarpeeksi pieniksi, esim. 600 ruutua kuhunkin ikkunaan, niin alkaa tehtävä jo käydä sangen mielenkiintoiseksi. Se rupeaa muistuttamaan ristisana-arvoitusta, varsinkin, jos ruudut ovat epäsäännöllisesti erikokoisia ja vielä erikokoiset sisä- ja ulkoakkunassa. Tällä tavalla voidaan helposti saada kulumaan pari päivää ja ehkä enemmänkin, ennenkuin kullekin ruudulle on löydetty paikkansa. Huoneustossa, jossa on kolmekin ikkunaa, voidaan ikkunoiden paikalleen asettamista suorittaa jatkuvasti läpi vuoden, sillä niin pian kuin viimeinen ikkuna on saatu paikoilleen, ovat muut ikkunat jo käyneet siksi pölyisiksi, että toimitus voidaan alkaa toisesta päästä.

Niinkuin jo alussa sanoimme, emme väitä ratkaisseemme tätä ongelmaa. Olemme vain tahtoneet keksijöillemme antaa jonkunlaisen alustuksen, sillä olemme sangen paljon viime päivinä ajatelleet tätä asiaa ja toivomme, että heillä olisi jotain hyötyä siitä, mitä edellä olemme sanoneet.

NYKYAIKAISTA RAKENNUSTOIMINTAA.

Valtion virkamies Zefanias Köyhänen oli vuosi sitten onnistunut hankkimaan itselleen 2 huoneen ja keittiön huoneuston kaikkine nykyaikaisine mukavuuksineen Helsingin nykyaikaisimmassa kaupunginosassa Etu-Töölössä. Emme tahdo tässä lähemmin syventyä niihin rahoittamisvaikeuksiin, jotka hänen tämän asunnon hankkimisen yhteydessä täytyi voittaa, vaan toteamme ainoastaan, että herrasväki Zefanias Köyhänen on jo kypsyneemmässä keski-iässä ja säästi Zefanias rauhan aikana kolmanneksen palkastaan aikoen hankkia itselleen maatilan ja ruveta vanhoilla päivillään harrastamaan kanojen, kaniinien y.m. siipikarjan hoitoa. Se maatila, jota hän oli havitellut, maksoi 50,000 mk, mutta kun Zefaniaksen kokoamat suurmarkat muuttuivat lakien ja asetuksien perusteella pikkumarkoiksi, kohosi tämän maatilan hinta 700,000 mk:ksi, joten kertomuksemme sankarin täytyi jättää maatilan osto sikseen ja ostaa, niinkuin jo edellä mainittiin, asunto-osake Etu-Töölöstä.

Ja niin eli valtion virkamies Zefanias Köyhänen onnellisena asunnossaan 90 päivää ja 90 yötä. Sillä tällöin tapahtui, että hänen täytyi vetää päälleen frakkipukunsa, mutta hajosi tämä puku siekaleiksi, sillä talossa oli koita. Niiden parveiluaika ei ollut vielä tullut, mutta vähän tämän jälkeen ne alkoivat tanssia iloista karkeloaan sähkölamppujen ympärillä. Herrasväki Zefaniaksen unelma oli toteutunut. Talossa oli siipikarjaa.

Hyvin pian huomattiin, että huoneustossa oli muitakin jänistä pienempiä eläviä. Kun herrasväki Zefanias kerran istui 6 mk. paikalla oopperassa, niin herra Zefanias huomasi rouvansa kaulalla oudon syntymämerkin. Ja pian osoittautui, että tämä syntymämerkki liikkui, sillä erään pontevan sankariaarian kohdalla se alkoi painua alaspäin, siirtyä tuntemattomiin syvyyksiin.

Siinä kotitarkastuksessa, joka tämän jälkeen herrasväki Köyhäsen asunnossa pidettiin, havaittiin, että huoneustossa asusti melkoisen monipuolinen pikkueläimistö. Herra Köyhänen saapuikin senvuoksi seuraavana päivänä kotiin Flitruiskun ja valtavan Flitkanisterin kera. Jokainen vaatekappale ruiskutettiin, seinät, katot, lattiat, venttiilit, matot, uutimet j.n.e. ruiskutettiin. Tämän jälkeen vietti herrasväki muutamia onnellisia päiviä. Mutta pian alkoi huoneisiin tunkeutua outoa hajua. Rouva Köyhänen väitti, että lattiatäytteessä on kuolleita rottia, ja herra Köyhänen puhui jotakin kaupungin puhtaanapitolaitoksen veltosta hoidosta. Mutta pian tämä haju muuttui sipulin hajuksi. Ja lopuksi huomattiin, että viereiseen huoneustoon oli muuttanut emigrantti Jakubovitsh. Noin kuukausi J:n saapumisen jälkeen ilmestyivät huoneustoon myös ensimäiset torakat. Samoihin aikoihin astuivat myös entiset kotieläimet esille piilopaikoistaan. Ne nauroivat Flitruiskulle vasten silmiä, ne antoivat huumata itsensä tällä hyvätuoksuisella aineella, mutta virkosivat sen jälkeen entistä voimakkaampina elämisen riemuisaan karkeloon.

Mutta herra Köyhänen on energinen mies. Hän ilmestyi kotiinsa 1/2 metrin pituisen timpermanninkairan kanssa ja alkoi kaivaa reikiä lattioihin ja kattoihin. Tällöin hän huomasi, että sekä Jakubovitshin että hänen huoneustonsa ilmajohtotorvet olivat suorassa yhteydessä keskenään. Sitäpaitsi hän huomasi, että huoneustojen väliseinät, jotka olivat rakennusmestari Kepulisen keksimää massaa, ulottuivat ainoastaan lattiapintaan asti, joten Jakubovitshin ja hänen huoneustonsa olivat lattian alapuolelta ihan välittömässä yhteydessä. Siihen nähden, että lattialankuiksi oli käytetty täysin tuoretta puutavaraa, oli lattiassa melkoiset raot, ja tästä syystä levisivät J:n itämaiset tuoksut ja kotieläimet herrasväki Köyhäsen huoneustoon.

Tämän jälkeen nähtiin sanomalehdissä seuraava ilmoitus:

"Myytävänä

2 huon. ja keitt. asuinh. kaik. nykyaj. mukav. Etu-Töölössä. Huom.! Varma yhtiö. Edull. maksuehdot. Vast. t.l. kontt. nim. 'Hyvä kauppa'."

Pari kuukautta tämän jälkeen näemme herrasväki Köyhäsen tavarat kuorma-auton korissa, sillä herrasväki on onnistunut myymään huoneustonsa ja siirtyy onnesta säteillen vanhaan paksuseinäiseen taloon Kruunuhakaan.

ROUVIEN PARISSA.

Kukapa ei pitäisi hyvästä kahvista. Kun sitten vielä kahvin lisäksi annetaan monet sortit hienoa leipää, ja vieräytetään suuri kakkupalanen kristallilautaselle, niin kyllä siinä kielenkanta heltiää molemmilta sukupuolilta, ja niin ollaan painuttu keskustelemaan palvelijatarkysymyksestä, joka on nykyhetken polttava kysymys. Istuimme tässä tuonnoin kolmen rouvan kanssa, jotka hyvästä kahvista huolimatta olivat murheellisella tuulella, sillä heidän palvelijattarensa olivat ensin esittäneet kohtuuttomia palkankorotusvaatimuksia ja sen jälkeen jättäneet talon. Kun sitten uudet palvelijattaret oli saatu ja näiden oli pitänyt ryhtyä tehtäviinsä, niin olivat he kukin huomauttaneet, että he tarvitsisivat apulaisen, sillä he eivät olleet tottuneet suorittamaan tehtäviään ilman apua. Ja koska tällaista apulaista ei ollut saatavissa, niin nämä kaikki kolme sanoivat itsensä irti ja poistuivat asianomaisista taloista. Tämän jälkeen kääntyivät nämä kolme rouvaa yksimielisesti meidän puoleemme ja sanoivat, että te, herra Tatu, joka olette niin auttavainen ja käytännöllinen ja kirkasajatuksinen mies, antaisitte meille neuvoa tässä asiassa.

Ja huomautti eräs rouvista, että kaada nyt Tatulle lisää kahvia ja tarjoa sitä kakkua, sillä Tatuhan ei ole vielä juonut kuin kolme kuppia.

Ja sanoi toinen rouvista, että ensi kesänä näkisimme herra Tatun niin mielellämme huvilallamme, ja että pieni moottori- tai automatka ehkä tekisi Tatun hermoille hyvää.

Ja me heitimme suuren kakkupalasen naamaamme ja kaasimme kuohukermaa kahvikuppiimme ja sanoimme, että tämä palvelijatarkysymys alkaa käydä jokaisessa maassa polttavaksi. Mutta että me olemme keksineet keinon sen ratkaisemiseksi.

Ooh! sanoivat kaikki rouvat yhteen suuhun, Tatu on hyvä ja ottaa näitä mantelileivoksia ja tätä ihanaa vehnäleipää! Mikä on tämä keino?

Ja me sanoimme seuraavaa: On perustettava talousapulaisyliopisto. Sisäänpääsyvaatimukset: suoritettu keskikoulukurssi, ja takuu siitä, että asianomainen ylöspidostaan kykenee suorittamaan vähintäin 1,000 mk kuukaudessa. Ennen opistoon pääsyä vähintäin 3 vuoden palkaton harjoittelu opiston rehtorin hyväksymissä perheissä. Tämä 3 vuoden harjoittelu voidaan alkaa heti. 5 vuoden opintojen jälkeen kotitaloustieteen tohtorin arvonimi.

Tohtoritittelin toivossa rupeaa kultaista nuorisoa kilpaillen pyrkimään harjoittelupaikoille ja rouvat saavat palvelijattaria ilmaiseksi niin paljon kuin haluavat. Kurssin suoritettuaan ja arvonimen saatuaan ovat asianomaiset velkaantuneet, joten heidän on pakko ottaa vastaan toimia millä palkalla tahansa. Saadaan syntymään sivistynyt palvelijatar- eli n.k. kotitaloustirehtöörien proletariaatti. Niin pian kuin sivistynyt proletariaatti jollain alalla saadaan luoduksi, ei ole pelkoa siitä, ettei alalle antautujoita löytyisi. Jokaiseen auki julistettuun kotitaloustirehtöörin paikkaan ilmestyy puolisataa hakijaa. Ja velkainen, sivistynyt proletaari on mieleltänsä yhtä nöyrä kuin pienipalkkainen valtion virkamies, joka ei jätä paikkaansa, vaikka hänen palkkansa alennettaisiin puolella. Sitäpaitsi saadaan julkisesti ja vaikka kansankokouksissa parjata uutta sivistynyttä proletaariaattia huonosta työtehosta ja laatia esim. ohjelmia siitä, että yhden tirehtöörin pitäisi hoitaa esim. 3 perhettä, jolloin hänen palkkansa voitaisiin korottaa vaikka kaksinkertaiseksi, ja yhä nöyremmäksi vain tirehtööriemme mielet käyvät.

Jaa'ah, sanoivat rouvat. Kyllä tämä Tatu sentään on viisas mies. Saisiko olla vähän jäätelömarenkia? Minun mieheni serkku on valtiopäivillä ja minun lankoni on ministeri, niin että minä panen heti paikalla tämän kotitalousharjoittelun alkuun.

Niinkuin ylläolevasta nähdään, niin voi neuvokas harkitseva ja tulevaisuuteen tähtäävä, kokenut henkilö suoriutua ja auttaa toisia suoriutumaan millaisissa tilanteissa tahansa.

Oppikaa, hyvät lukijat, tästä ainakin se, että jos joltakin alalta työvoima alkaa puuttua, niin on sille kiireimmän kaupalla luotava sivistynyt proletariaatti.

AINOASTAAN MIEHILLE.

Olemme kirjoittaneet tämän otsikon koska otaksumme, että naisetkin tämän juttumme lukevat. Ja se, mitä tässä on kirjoitettu, ei suinkaan ole sellaista, etteivät myöskin naiset voisi, jos heitä haluttaa, tähän perehtyä. Mutta niinkuin sanottu, niin ainoastaan miehille tämä kirjoitus on aiottu.

Sen jälkeen täytyy meidän siirtyä erääseen juhlapuheeseen, jonka meidän ystävämme maisteri Viinatsalo piti naisille v. 1868. Siihen aikaan puhuttiin akateemisissa piireissä vielä ruotsinkieltä ja alkoi hän puheensa sanoilla: kvinnan har funnits från äldsta tider eli suomeksi sanottuna: nainen on ollut olemassa aina Aatamin ajoista asti.

Viinatsalo alkoi puheensa aivan oikein, sillä aina kun johonkin asiaan ryhdytään, on otettava esille asian historiallinen puoli. Ja olemme siis aivan samaa mieltä maisteri Viinatsalon kanssa, että saamme siirtyä hyvin kauaksi harmaaseen muinaisuuteen ja siitä huolimatta emme tapaa sellaista historiallista hetkeä, jolloin ei naista olisi ollut olemassa.

Mutta miksi oikeastaan nainen on saanut päähänsä pukeutua hameisiin, on asia, jota ei kukaan kykene selvittämään aivan yhtä vähän kuin kukaan lienee yrittänyt selvittää sitä, minkävuoksi miehet pukeutuvat vastaavasti housuihin. Mutta sitävastoin olemme voineet aivan viime vuosina todeta, että hameet ovat melkein jo voitettu kanta. Ne ovat alkaneet jo kohota miltei aavistamattomiin korkeuksiin ja yhteen aikaan tuntui siltä kuin ne kokonaan häviäisivät käytännöstä.

Me olemme ennustaneet pitkien hameiden aikaa, mutta sitä ei ole ikävä kyllä tullut, vaan sitävastoin olemme huomanneet vähitellen jo siirryttävän siihen, että ne näyttävät kehittyvän siihen muotoon, ettei niistä voida sanoa, ovatko ne pitkiä vai lyhyitä, sillä takaapäin katsoen voi näyttää, että asianomainen on puettu hyvinkin pitkään hameeseen, mutta edestä katsoen on sangen vaikea tietää onko asianomaisella hametta nimeksikään vaiko vain silkkinauharusetti.

Mutta joka tapauksessa ne ruumiinosat, joilla asianomainen Evan tytär kävelee, ovat yhä edelleen sangen vaatimattomasti, lämpötilamme huomioon ottaen, puettavat. Olemme nim. tiedustelleet silkkisukkien hintoja ja niillä melkein jo saisi aivan kunnolliset lappalaiset säpikkäät. Me olemme aikoinamme seikkailleet myöskin Pohjoisen napapiirin pohjoispuolella ja sattui meillä olemaan matkassamme silkkinenäliina, jota muudan Lapin emäntä siveli ja kysyi, että mihinkä tarkoitukseen oikeastaan tällaista vehjettä käytetään. Me ilmoitimme, että tämä on oikeastaan koristekapine, jolla joskus olemme niistäneet nenäämme, mutta samalla ilmoitimme, että meidän kotimaassamme eli n.s. Etelässä naiset pukeutuvat tällaisesta kankaasta tehtyihin vaatteisiin.

Jonka jälkeen tämä lappalaisakka sanoi meille, että mahtaa niitä raukkoja paleltaa, mutta viluisen näköinenhän te olette itsekin, ja mitä tuohon kangaskappaleeseen tulee, joka teillä on mukana, niin pienet ja huononlaiset kädethän teillä on, mutta kyllä niillä sentään pitäisi voida nenää niistää, ilman että siinä tarvitaan tuollaista kangaskappaletta.

No niin, niinkuin tavallisesti, niin olemme joutuneet asiasta sivuun näistä naisten muodeista puhuessamme, joutuneet kertomaan itsestämme, niinkuin on tavallista näissä pakinoissamme, mutta sittenkin olemme samaa mieltä kuin tämä lappalaiseukko, että naisillamme ei ole mitään syytä palelluttaa itseänsä, varsinkin kun heillä oli tilaisuus vetää villasukat jalkaansa, johon minun käsittääkseni Suomen nainen pystyy aivan yhtä hyvin pienillä käsillään kuin me ottamaan kiinni nenästämme, jonka liikkeen tämä lappalaiseukko piti niin luonnollisena.

TERVEISET MAALTA.

Oppikoulut ovat päästäneet oppilaansa ja opettajansa kesälaitumelle. Kesäleskien aika ei ole vielä aivan täysin alkanut, vaikka tätäkin ammattikuntaa jo näkee kaupungin kahviloissa ja ruokapaikoissa. Heidän aviopuolisonsa ovat poistuneet mukavista kaupunkiasunnoista, joissa on vesijohtonsa, kaasunsa ja sähkövalonsa, johonkin hataraan maalaismökkiin, ja kesäleski itse odottelee koko viikon lauantai-iltapäivää, jolloin hän pääsee pölyisestä kaupungista viettämään sunnuntaita kesäisen luonnon vehreydessä. Sitäkin väitetään, että aviomiehet suuresti nauttivat kesäleskeydestä, mutta tämä tuskin pitää paikkaansa. On tietysti niitäkin, jotka etsivät itsellensä liiankin iloista seuraa, mutta huonosti näille miekkosille tavallisesti käy, sillä heidän edesottamisiaan seuraavat paitsi omaatuntoa, monet argus-silmät.

Mutta jätämme tällä kertaa kesälesket ja seuraamme niitä onnellisia, jotka ovat päässeet maalle Suomen luontoon kesäänsä viettämään. Kun kaikki tavaranassakat on koottu kesäasunnon suurimpaan huoneeseen, todetaan ensin, mitä on unohtunut. Tavallisesti unohtuu jotain tuiki tärkeätä, esim. välttämättömiä talouskaluja, vaatekappaleita j.n.e. Sen jälkeen todetaan, mitä matkalla on särkynyt tai hävinnyt. Osa lasi- ja porsliinitavaroita kaivetaan pakkauksestaan sirpaleina ja sitäpaitsi todetaan, että bentsiinipullo on vuotanut sokeriin ja tenttupullo sekahedelmiin, että leipäkori on matkalla kastunut, ollen siihen jollain ihmeellisellä tavalla vuotanut ties mitä nestemäistä ainetta. Osa liinavaatteista on liinavaatelaatikon hajaantuessa hankaantunut kärrynpyörään j.n.e.

Sitten kuin syylliset ja syyttömät ovat saaneet tuomionsa, aletaan asettua. Esineet asetetaan kaappeihinsa, jolloin vielä huomataan, että se ja se kauppaliike, jolta jotain tavaraa jo aikoja sitten oli tilattu, on jättänyt tavarat lähettämättä, ja juuri sellaiset tavarat, joita olisi tarvittu heti ensi päivinä. Havaitaan myös, että tilattujen esineiden ja tavaroiden sijalle on osaksi saatu jotain aivan toista, mutta mieli on jo siksi turtunut, etteivät tällaiset pettymykset enää mitään merkitse.

Pian alkaa myös tuntua, että maalla on kylmempi kuin Helsingissä. Pienokaiset alkavat valitella vilua ja itse äitikin huomaa kylmän oudosti puistattavan. Teevehkeet on kuitenkin saatu esille, ja niin päätetään keittää lämmittävä tropiikin juoma. Palvelijatar lähtee noutamaan halkovajasta halkoja ja teetä keittämään, ja tällä aikaa purkaa perheen emäntä yhä edelleen tavaroita lasten auttaessa.

Aika kuluu ja odotettua teekupposta ei kuulu. Lopulta pistäytyy emäntä keittiöön, ja siellä kohtaa häntä surkea näky. Takan ääressä nähdään talon uusi palvelijatar naama noesta mustana ja silmät tulen puhaltamisesta päässä killillään. Saadaan kuulla, että puut ovat aivan märkiä, ja että hellaan on mahdoton saada tulta.

Talon emäntä päättää itse ryhtyä toimeen. Hän asettaa halot uudelleen pesään, panee joukkoon sytyttämänsä tuohipalan, ja hetken perästä leimahtaa ilmoille iloinen tuli.

Eihän näitä halkoja mikään vaivaa, sanoo rouva, mutta Fiina ei vain näytä osaavan sytyttää tulta hellaan.

Mutta ilo on ennenaikainen. Sillä pian sihisevät ja puhisevat taas puut, ja tuli takassa on sammunut.

Ei auta muu kuin työntää pesään pakkilaatikon kansia, lastuvilloja, sanomalehtipaperia y.m., ja lopulta saadaan teevesi kuumaksi ja kiehautetaanpa vielä kananmuniakin.

Sen jälkeen kootaan perhe ensimäiselle kesäaterialle.

Mutta missä on Pikku-Matias?

Juostaan rantaan toteamaan, että Pikku-Matiasta ei näy vedessä, kurkistetaan kaikki ulkohuoneet, vilkaistaan torpan vinnille, ja lopuksi huutaa viisiääninen kuoro sen kuin keuhkoista lähtee: Matiaas, Matiias, Maatias!!!

Lopulta kuuluu joltain suunnalta heikkoa ääntä.

Kaikki syöksyvät ja löydetään kuin löydetäänkin Matias aidan raosta.

Hän oli päättänyt lähteä jaloittelemaan, nähnyt naapurin vasikan ja yrittänyt paeta aidan läpi, mutta osaksi rako oli liika pieni ja osaksi oli vankka oksa sekaantunut Matiaksen vaatteisiin. Hän oli joutunut ansaan ja huutanut äänensä käheäksi. Ja kaikki luontokappaleet olivat ryhtyneet häntä pilkkaamaan, muurahaiset kontanneet pitkin hänen selkäänsä ja harakka aidan seipäästä nauranut hänelle vasten naamaa. Pakomatkallaan oli Matias sitäpaitsi aikalailla ryvettänyt hienot kesätamineensa. Baskilaislakkia ei löytynyt mistään.

Riemukulussa saatetaan Matias kotia. Enkelin kärsivällisyydellä alkaa äiti poimia muurahaisia ja muita hyönteisiä hänen punehtuneelta iholtaan.

Lopuksi nautitaan jäähtynyt tee ja jäähtyneet kananmunat, ja valoisan kesäyön alkaessa näemme maalle muuttaneen perheen hytisevän hallaisen kesäyön kourissa kylmällä, olkisella vuoteellaan.

Kesän ilot ovat alkaneet.

ULKOMAANPASSEISTA.

Kansainväliset suhteet alkavat taas olla ennallaan, ja yhä enemmän koetetaan helpottaa mahdollisuuksia matkustaa maasta toiseen. Jokainen, joka on joutunut matkustamaan ulkomaille, tietää, kuinka monen mutkan takana matkalle lähtö on. Kun vihdoin on saanut mielestään kunnolliset paperit, niin voi sattua, että matkalla havaitaankin niistä jonkun sinetin puuttuvan, ja silloin on tie pystyssä ehkä viikkomääriksi.

Oli ehdotettu, että ruvettaisiin antamaan kansainvälisiä passeja, joilla saisi vapaasti matkustaa, missä vain haluaa. Joka tapauksessa on passikysymys kaikkialla päiväjärjestyksessä, ja senvuoksi on mielenkiintoista kuulla, mitä siitä asiantuntijat sanovat. Muudan englannin parlamentin jäsen on käsitellyt tätä asiaa laajassa haastattelussa ja tulee seuraaviin loppuponsiin: 1) passi ei saa maksaa enempää kuin 2 sh. ja 6 penceä (noin 25 mk.), 2) passin tulee olla voimassa vähintäin 5 vuotta, 3) passin antakoon poliisi tai joku muu paikallinen viranomainen, ja 4) viisumeja ei ole vaadittava muilta kuin vihollisvaltojen alamaisilta.

Nythän on matkailun aika ovella, ja senvuoksi moni par'aikaa hikoilee passien ja viisumien kanssa. Ulkomaanpassin hankkiminen useampia valtioita käsittävää matkaa varten on tosiaankin käynyt siksi monimutkaiseksi, ettei siihen pysty muut kuin toimistojen ammattimiehet. Ja ei sillä hyvä, että täytyy hankkia passi ulkomaanmatkaa varten, kotimaassakaan ei joka paikkaan ilman passia pääse.

Viisumipaikkoja on jo paljon poistettu, ja toivottavaa tosiaankin olisi, että ne saataisiin kokonaan häviämään. Tällä olisi jo hyvin paljon voitettu, sillä unelma kansainvälisestä passista tuskin lienee toteutettavissa. Tosin voidaan tavallisessa kirjeessä minkä maan postimerkillä tahansa siirtää ulkomaille kuinka vallankumouksellisia ajatuksia hyvänsä, mutta passeista ei vielä ole tullut yhtä mahtavaa tekijää kuin postimerkistä, niin että sen avulla voisi siirtää itsensä mihin haluaa. Hyvin hullunkurisia ovat läpikulkuviisumit. Kun passit kuitenkin rajalla tarkastetaan, ja voidaan siis kontrolloida, että asianomainen tosiaankin jatkaa matkaansa, niin eipä luulisi erikoista viisumia tarvittavan sitä varten, että joku siirtyy toisen maan yli toiseen maahan.

Eivät ne passit myöskään mitään helppohintaisia papereita ole. Passi voi maksaa suunnilleen saman kuin parin kolmen päivän oleskelu siinä maassa, jonne aikoo matkustaa, ja enemmänkin. Hyvä olisi siis, jos passien hinnat jollain tavalla kansainvälisesti rajoitettaisiin, niin että tosiaankin olisi olemassa niille kohtuullinen yleishinta.

Kun joku vuosikymmen on vierähtänyt, niin voidaan toivottavasti ulkomaan passi hankkia seuraavalla yksinkertaisella tavalla. Isontalon isäntä on päättänyt pistäytyä Berliinissä, Roomassa, Pariisissa, Madridissa j.n.e. Hän astelee siis maapoliisi Komulaisen luo ja sanoo, että minä aion tehdä ulkomaanmatkan, kirjoitappas Komulainen minulle passi. Komulainen ottaa esille lomakkeen, johon kirjoitetaan pari kolme riviä, sen jälkeen "Jussi Komulainen" ja lopuksi siihen lyödään sinetti. Tämän jälkeen kirjoittaa Antti Isotalo kahteen paikkaan nimensä, painaa peukalonsa värityynyyn ja lyö kahteen paikkaan peukalollaan sinettinsä. Lopuksi ottaa Isotalo taskustaan 25 mk. ja saa passinsa.

Hänelle on koko maailma avoinna. Jos hänen päähänsä pälkähtää Madridin sijasta matkustaa Lissaboniin ja Pariisin sijasta Bukarestiin, niin hänen ei tarvitse aukaista ainoankaan konsulaatin tai lähetystön ovea. Hän ostaa vain tiketin ja astuu junaan. Ja juna vie.

Sanotaan, että nykyaika on hyvin edistynyt, mutta huomatkaa, minkälaisia ihmeitä tulevaisuus voi meille näyttää ehkä jo 10 vuoden päästä.

JUTTU KESÄLESKESTÄ.

Kauppaneuvos Kukkaro lähetti äskettäin perheensä aurinkoiseen etelään. Se tapahtui vähän ennen kuningasvierailuja. Mutta niissä täytyi kauppaneuvoksen olla mukana niinkuin yhteiskunnan huippujen ainakin. Kaivohuoneen tanssiaisissa kauppaneuvos nautti illallista, mutta sen jälkeen hän tunsi olonsa yksinäiseksi tuossa ilakoivien nuorten parvessa ja päätti senvuoksi lähteä konsuli Rahasen kanssa kotiinsa keskustelemaan tärkeistä liikeasioista.

Ystävykset saapuivat siis kauppaneuvoksen loistohuoneustoon, joka oli aivan tyhjä, sillä palvelija oli jo siirtynyt kauppaneuvoksen huvilaan kaupungin ulkopuolelle, jonne kauppaneuvoksenkin piti ensi tilassa muuttaa. Mutta mitään hätää ei ystävyksillä ollut. Sillä vichyvesipullot saatiin pöydälle ja niiden yhteyteen ilmestyi erästä melkein samannimistä ruskahtavaa nestettä, jonka kauppaneuvos oli, luonnollisesti laillisella tavalla, hankkinut. Ja niin alkoivat liikeasiat huristaa. Ja ne luistivat sitä paremmin, mitä alemmaksi ruskahtavan nesteen pintapullossa laskeutui. Ja kun aamuauringon ensimmäiset säteet alkoivat väreillä taivaanrannalla, niin olivat kauppaneuvos ja konsuli yhdessä päättäneet siirtyä kauppaneuvoksen huvilalle, jossa seuraavana päivänä keskustelua piti jatkettaman.

Auto saatiin, ja niin kiidätettiin perille. Mutta koska kauppaneuvos on siivo mies, niin ei hän hennonut herättää talonväkeä, vaan päätti hiljaa hiipiä huoneisiinsa. Kaikki onnistui hyvin ja pian vaipuivat ystävykset sikeään uneen. Mutta jonkun ajan perästä kauppaneuvos heräsi. Hän tunsi kurkkuansa kuivaavan ja päätti lähteä noutamaan jotain kaulan kastiketta. Hän oli täysin selvillä tilanteesta. Oli vain astuttava saliin ja sieltä ruokasalin kaapille, jonka avaimen kätköpaikan kauppaneuvos aivan hyvin tiesi.

Ja niin hän lähti liikkeelle. Hiljaa hän hiipi sukkasillaan ruokasaliin ja samoihin aikoihin veti konsuli pitkiä hirsiä, päristen kuin lentokonemoottori.

Mutta yhtäkkiä hän heräsi kauheaan hätähuutoon. Se oli selvästi miehen ääni, ja hyvin pian alkoi myös kuulua naisen kirkuna.

Konsuli Rahanen oli urhoollinen mies. Hän syöksyi ääntä kohti, mutta ehti vain havaitsemaan kevyissä pukimissa olevan keittäjättären, joka huuti avuksensa sekä maanpäällisiä että maanalaisia voimia ja joka lopuksi lysähti pyörtyneenä maahan.

Mutta puutarhasta kuului etenevä bulldoggin haukunta, jota säestivät varkaan epäinhimilliset hätähuudot. Mutta konsuli kaappasi koltin ja syöksyi varkaan perässä. Eikä ollutkaan vaikea kulkea ääntä kohti, ja hyvin pian hän saattoi karjaista: kädet ylös taikka minä ammun! Mutta silloin tapahtui ihmeitä. Sillä bulldoggi jättikin varkaan ja syöksyi suoraa päätä konsulin kimppuun. Se iski suoraan hyvin hoidetut hampaansa konsulin pohkeeseen ja ei auttanut muu kuin ampua sitä.

Aivan oikein, hyvin keveästi puettuna ja surkean näköisenä astui kauppaneuvos pensaikosta puristamaan ystävänsä kättä. Myös hän oli saanut tehdä tuttavuutta bulldoggin hampaiden kanssa.

Käsi kädessä hiipivät ystävykset takaisin huvilaan. Kauppaneuvos itse herätti palvelijattaren, joka yhä vielä makasi pyörryksissä ruokasalin lattialla, ja sen jälkeen pestiin haavoja ja tehtiin siteitä.

Bulldoggi sai hiljaiset hautajaiset ja Liisa-keittäjätär kultaisen rintaneulan.

MITÄ VENÄJÄN NAINEN VOI OPETTAA MAAILMALLE.

Maxim Gorki, kuuluisa venäläinen kirjailija, joka on puhdistanut Neuvostolan tomut jaloistaan, on sepittänyt kiitoslaulun sille Venäjän naiselle, jonka vallankumous on luonut.

Tämä nykyinen Venäjän nainen eroaa entisestä, mikäli Maxim Gorkin selityksistä voi päättää, m.m. seuraavissa kohdin: 1) hän on täysin yhdenarvoinen miehen kanssa, 2) hänestä on tullut poliittinen tekijä, 3) hän on tullut tietämään, kuinka työskennellään liikemaailmassa.

Kaikkien näiden ominaisuuksiensa perusteella on Venäjän naisella paljon tehtäviä sekä omassa maassaan että koko sivistyneessä maailmassa. Nämä määrittelee Gorki seuraaviksi: 1) omassa maassaan hän pyrkii irti jokapäiväisyydestä, hän ei tahdo olla ainoastaan vaimo, vaan myös aktiivisesti ottaa osaa poliittiseen elämään; 2) Venäjän nainen voi kertoa eurooppalaisille kanssasisarilleen, kuinka jokapäiväiset huolet, asuntopula j.n.e. ovat katkeroittaneet hänen elämänsä, mutta kuinka useimmilla naisilla Venäjällä nykyään on paremmat olot kuin tsaarinaikaan; 3) Venäjän naisen suurin tehtävä on korottaa, äänensä rauhanaatteen hyväksi. Maailmansota on temmannut mukaansa 30 milj. ihmistä, mutta tästä huolimatta puhutaan ulkomailla yhä edelleenkin sodasta. Europan naisen on ymmärrettävä, että sota Neuvosto-Venäjää vastaan olisi Venäjän naisen mielestä sota hänen miestään ja hänen veljiään vastaan ja merkitsisi uutta taloudellista orjuuttamista.

Tahdomme heti paikalla mainita, ettei suuri kirjailija Maxim Gorki tätä sanomaansa ole näin punkteihin jaettuna esittänyt, vaan olemme me, sitten kuin olemme hänen esityksensä moneen kertaan läpilukeneet, saaneet siitä sen käsityksen, jonka yllä olemme lausuneet. Niinkin suuri sanankäyttäjä kuin Maxim Gorki ei suinkaan ajatuksiaan näinkään selvästi lausuillut ja venäläinen kirjailija osaa kyllä kirjoittaa paljon muustakin kuin asiasta. Olimme kerran suuressa lukemisen puutteessa, emmekä onnistuneet saamaan käsiimme muuta kuin erään venäläisen kaunokirjallisen teoksen, jossa tekijä 15:llä ensimäisellä sivulla kertoili kaikkia niitä tunteita, jotka liikkuivat kirjan sankarittaren mielessä, kun hän vuoteelta noustuaan aukaisi akkunan ja katseli raittiiseen ulkoilmaan. Mitä hän akkunasta näki, ei oltu koko teoksessa mainittu, eikä myöskään myöhemmin selvinnyt, mitä noilla tunteilla oli tekemistä kertomuksen myöhemmän juonen kehittymisen kanssa, mutta joka tapauksessa ne oli teokseen otettu ja vaikutuksensa ne tekivätkin, sillä näiden 15 sivun jälkeen vaivuimme sikeään uneen. Mutta se ryssähän on sellainen tunneihminen, joka yleensä antaa kaikelle muulle palttua paitsi tunteillensa. Vasta sitten kuin hapankaali on ollut vuosikausia lopussa, eikä hliebasta ole näkynyt haikuakaan, niin voi ryssä ottaa itseensä, ja on se joku aika sitten tehnyt vallankumouksenkin, mutta nykyään se tyytyy kääntymään paikallisen sovjetin puoleen ja sanoo, että "hlieba nietu". Ihmekös sitten on, jos Maxim Gorki sanoo, että varsinkin näin vallankumouksen jälkeen, niin venäläinen tahtoo päästä irti jokapäiväisyydestä, ja että hän voi kertoa europalaisille kanssasisarilleen, mitä jokapäiväiset leipä- ja asuntohuolet merkitsevät. Ja kun hän sitäpaitsi nyt on yhdenarvoinen miehen kanssa, sillä ennen aikaan oli hän miehensä orjatar, joka teki talossa työt, kun taas musikka soitteli balalaikkaa tai latki votkaansa, jos sitä sattui olemaan, tai syljeskeli kattoon, niin on hänestä nyt tullut poliittinen tekijä ja on hän vähin oppinut kirjoittamaan ja lukemaan, joten Iivanan arvo on hänen silmissään yhä edelleen laskenut. Hän tuntee lait ja parakrahvit ja osaa astua sovjetin eteen ja sanoa, että minä annan palttua Iivanalle ja otan miehekseni tämän Aaljein, niin että pismatkaapa vain erokirjat. Ja pyöräyttää sovjetti ne 100:ssa minuutissa ja sen jälkeen lähdetään Aaljein kanssa kotiin ja heitetään Iivana ulos ovesta. Sillä nähkääs Aaljeilla on taskut täynnä ruplia ja on punainen silkkihuivi taskussa ja muuta hyvää, sillä hän kuuluu naapuripitäjän sovjettiin. Mutta Iivana puolestaan pannaan tekemään töitä ja kun hän siihen on oppinut, voi hän ehkä jonakin päivänä saada kokoon uudet naimarahat ja lähteä hakemaan itselleen uuden akan, sillä tämä toimitus, niinkuin sanottu, ei kestä Venäjällä enempää kuin 10 minuuttia.

Niin, että kyllä sitä Venäjän naisella on paljon opettamista europalaiselle kanssasisarelleen. Mutta mitä siihen rauhanpropagandaan tulee, niin olisi tämä oppi ensin annettava paikkakunnan sovjetille ja niille juutalaisille, jotka Venäjää nykyään hallitsevat. Ja tapahtuu tämä parhaiten siten, että kaikki Venäjän akat, niin pitkälti kuin heitä riittää, lähtevät räyhäämään sovjettiin ja vääntävät sovjettiloilta aseet pois käsistä ja sanovat, että ei enään kopeekkaakaan sotaväen ylläpitämiseen ja ilmalaivojen rakentamiseen ja juutalaisten ruokkimiseen, vaan kaikki kansan hyväksi. Ja sitten kuin Venäjän nainen on tämän kotimaassaan tehnyt, niin saa hän kääntyä Europan ja Amerikan naisen puoleen ja sanoa, että me tulemme toimeen ilman aseita ja olemme riisuneet aseet miehiemme käsistä ja vieläpä sovjettiloiden käsistä ja kommunistien käsistä, niin että tehkääpä te siellä Europassa ja Amerikassa sama temppu.

Vasta silloin me täällä Europassa tulemme ymmärtämään, kuinka paljon
Venäjän nainen voi opettaa maailmalle.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VANHAA VIINAA UUDESSA LEILISSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VANHAA VIINAA UUDESSA LEILISSÄ

- SISÄLLYS:

- TAITEILIJA, MAANVILJELYSNEUVOS, HEVONEN, PATRUUNA, PATRUNESSA Y.M.

- KOTIAPULAISKOULU.

- KOULURETKEILYT.

- NYKYAJAN NUORISO.

- PÄÄRYNÄ.

- OPETTAVAINEN KERTOMUS.

- TIEDEMIEHEN KOHTALO.

- AMERIKKALAISTA.

- PALVELIJATARKYSYMYKSESTÄ.

- TARINA SUURESTA LÄNNESTÄ.

- ONNEN AVAIN.

- NAURISHUHDAN ISÄNNÄN KONEKAUPPA.

- IHMISKONE.

- TULOILMOITUSAIKOINA.

- VÄHÄISEN LUKKARIN SEIKKAILU.

- AIKAMME NUORI NAINEN.

- RAUTATIEMATKA KIELTOLAKIMAASSA.

- PUHUVA FILMI.

- SALATIETEIDEN TUTKIJAT HUOM.!

- MAISTERI KÖYHÄNEN JA HÄNEN TORAKKANSA.

- NE AUTOT, NE AUTOT!

- KEKSIJÄT HOI!

- NYKYAIKAISTA RAKENNUSTOIMINTAA.

- ROUVIEN PARISSA.

- AINOASTAAN MIEHILLE.

- TERVEISET MAALTA.

- ULKOMAANPASSEISTA.

- JUTTU KESÄLESKESTÄ.

- MITÄ VENÄJÄN NAINEN VOI OPETTAA MAAILMALLE.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE