Kun meri antoi omansa takaisin
Date: 2026-03-08T00:00:00+00:00
Keywords: Swedish fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Kun meri antoi omansa takaisin

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kun meri antoi omansa takaisin

Author: Gabriel Sanden

Translator: Helmi Krohn

Release date: March 8, 2026 [eBook #78146]

Language: Finnish

Original publication: Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1924

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78146

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUN MERI ANTOI OMANSA TAKAISIN ***

language: Finnish

KUN MERI ANTOI OMANSA TAKAISIN

Kirj.

Gabriel Sanden

Suomentanut

Helmi Krohn

Jyväskylässä, K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1924.

I.

— Upota, sanoitteko upota, herra, pisti pieni, kuiva englantilainen puheen väliin. Hän oli hermostuneen vilkas verrattuna useimpiin maanmiehiinsä ja hätkähti joka kerta, kun hän sanoi jotakin. — Ei pidä koskaan maalata pirua seinälle.

— Upota — loruja! sanoi kalpeanlihava amerikkalainen, joka istui mukavasti nojautuneena tuolissaan, jalat uunin ristikolla. Hänen huomattavin ominaisuutensa oli huolimaton velttous, mikä ilmeni myöskin hänen puheestaan… Saattoi huomata, että hän oli politikoitsija ja tottunut saamaan maksua joka sanastaan. — Loruja. Tämä laiva ei voi upota — sen on aivan mahdoton upota, hyvät herrat. Me olemme täällä yhtä hyvässä turvassa kuin kuivalla maalla.

— Myönnetään, hymyili kaljupäinen irlantilainen. — Ainakin yhtä hyvässä turvassa kuin New-Yorkissa. Kuinka monta tuhatta henkeä kuolikaan tapaturmaisesti viime vuonna New-Yorkin kaduilla? Luin siitä vastikään sanomalehdissä, mutta olen unohtanut.

Istuttiin tupakkasalongissa ryhmittäin ja juteltiin päivällisen jälkeen. Kamiinissa paloi tuli, ja herrat olivat ryhmittyneet sen ympärille. Sikaarien savu leijaili sinisenä pilvenä katossa, valaistus oli silmiähäikäisevä suuressa huoneessa, ja jolleivät jättiläislaivan voimakkaat koneet, ikäänkuin valtasuonen iskut, olisi värähyttäneet suunnatonta runkoa, hiljaa kilistelleet pöydällä olevia laseja sekä kruunujen kristalleja, olisi voinut luulla olevansa jossakin komeassa klubissa Piccadillyn tai Fifth Avenuen varrella. Ympäröivä komeus sekä säännöllinen, ikäänkuin pumpuliin kiedottu tykyttävä ääni vaikutti unettavasti matkustajiin; ja kun tanssisalista kuului silloin tällöin joitakin yksityisiä hiveleviä soiton tahteja, tuntuivat ne ikäänkuin kehtolaululta. Keskustelu sujuikin hiljaisesti. Ei kukaan huolinut olla älykäs näin heti päivällisen jälkeen; ihmiset puoleksi torkkuivat, imivät sikarejaan ja sanoivat silloin tällöin sanan kohteliaisuudesta matkatovereilleen, näille vieraille ihmisille, jotka valtamerenmatka oli tuominnut muutamaksi päiväksi yhteen ja jotka, niin pian kuin he pääsivät maihin, hajaantuivat joka ilman suuntaan tapaamatta koskaan enää toisiaan tässä maailmassa. Monet istuivat yksinäänkin, velttoina, uneliaina. Ensi päivinä laivan lähdettyä Southamptonista, oli vielä ollut jotakin uutta nähtävänä. »Titanic», maailman suurin ja kallisarvoisin höyrylaiva oli ensimäisellä matkallaan, siitä piti tulla oikea rekordimatka, ja laivassa oli paljonkin nähtävää. Mutta parin päivän kuluttua oli kaikki tämä uusikin, jonka piti hämmästyttää maailmaa, muuttunut vanhaksi ensimäisen luokan pohatoille, ja nyt sitä vain haukoteltiin toistensa seurassa. Laivassa oli koko joukko kuuluisuuksia sekä vanhasta että uudesta maailmasta — kauneudestaan tai rikkaudestaan tai skandaaleistaan kuuluisia naisia, monimiljonäärejä, joiden nimet kilahtelivat rahaa ja joita ikuisesti ympäröi ikäänkuin kultainen sädekehä, englantilaisia ylimyksiä, amerikkalaisia trustimagnaatteja, ja joukossa joitakin persoonallisuuksia, joiden kuuluisuus johtui muustakin kuin rahasta tai arvonimistä: kuuluisa taiteilija, tunnettu kirjailija, maailmantuttu sanomalehtimies. Sanalla sanoen valiojoukko, kahden maanosan hienoin matkailijaseura, jossa yksityiset henkilöt loistivat kuin auringot monine kiertotähtineen. Kamiinin ympärille kerääntyneen ryhmän keskipisteenä ei ollut hermostunut englantilainen, joskin hän matkailijana oli saavuttanut maailmanrekordin ja kiersi nyt viidettä kertaa maailman ympäri, ei myöskään amerikkalainen politikoitsija, vaan valkopartainen, lempeä vanha herra, jonka tuuheiden kulmakarvojen alta pisti esiin kaksi ystävällistä silmää. Hän oli selaillut erästä aikakauslehteä ja kuunnellut puhetta puolella korvalla. Nyt hän nosti silmänsä lehdestä:

— Minä puolestani olen aina levollisempi valtamerellä kuin Lontoossa, sanoi hän. Kitty, pieni henkeni, on jo aikoja sitten ennustanut minulle, miten minä tulen kuolemaan — ja sen minä vain voin vakuuttaa teille, ettei se tapahdu merellä. Minulla on sitä paitsi vielä paljon koettavaa sitä ennen, sanoi hän täysin rauhallisena.

Hän saattoi varsin hyvin edellyttää, että kuuntelijat tunsivat »Kittyn, hänen pienen henkensä», sillä kuuluisan sanomalehtimiehen spiritistisistä kokemuksista kertoivat kaikki maailman sanomalehdet, ja useamman kerran oli pikku Kitty hennolla henkisormellaan ohjannut maailmanpolitiikan lankoja. Ei kukaan seurassa hymyillytkään tälle väitteelle, miten naiivilta se kuuluikin ukon suussa.

Hetken kuluttua sanoi joku:

— Missähän me nyt oikein olemme?

— Luultavasti Cap Racen tienoilla, vastasi eräs herroista.

— Cap Race, sanoi hermostunut englantilainen ja suoristi selkäänsä. Se on kriitillinen kohta! Baedekerittäkin teidän, että se on meren hautausmaa — vaarallisin kohta koko pohjoisosassa Atlantia.

Ja kenenkään kehottamatta hän alkoi kertoa niistä vaaroista, jotka uhkaavat laivoja täällä Newfoundlandin itäisimmässä kärjessä: usvista, vedenalaisista kareista, jäävuorista, koillismyrskyistä, jyrkistä rannoista, salakavalista virroista… Ja hän mainitsi joukon laivoja, jotka täällä olivat haaksirikkoutuneet. Se oli tuskallisen pitkä lista.

Yksin irlantilainenkin kävi vakavaksi. Hetken aikaa kuului vain koneitten jyskettä ja keskustelun mutinaa huoneen muista osista. Äkkiä sanoi politikoitsija:

— Noiden onnettomuuksien ei tarvitse kuitenkaan pilata meidän mielialaamme. Ensiksikään ei tämä laiva voi upota; ajatelkaahan vain kaksinkertaisia pohjia, vedenpitäviä laipioita, j.n.e. Toiseksi ei jäävuorien aika vielä ole. Kolmanneksi on ilma selkeä eikä tuule…

— Ja neljänneksi meillä on yhtiön johtaja matkassa, puuttui irlantilainen puheeseen. Hän osoitti solakkaa, viiksiniekka-herraa, joka loikoili nojatuolissa vähän matkan päässä heistä. — Sehän on suurin varmuus.

— Haaksirikoista puhuttaessa, sanoi eräs herra, joka tähän mennessä ei ollut ottanut osaa keskusteluun, niin onhan täällä mr Patterson Chicagosta, joka oli mukana »Norjan» haaksirikossa kahdeksan vuotta sitten. Hän luullakseni osaisi kertoa.

Mr Patterson Chicagosta oli pitkä, vaaleaverinen herra, skandinaavi synnyltänsä. Hän ei ollut vielä kolmeakymmentäkään täyttänyt, mutta hän näytti vanhemmalta. Tukka oli jo ohut otsalahdelmistaan, katse silmälasien takana tuntui pingoittuneelta ja samalla kuitenkin terävältä, niinkuin ihmisellä, joka on painiskellut kohtalonsa kanssa ja joka näkee edessään vielä monia vaikeuksia ja vaaroja. Mutta että hänellä oli tahdonlujuutta kylliksi voidakseen voittaa ne, kävi koko hänen olennostaan ilmi. Suun ympärillä oli tarmokas, luja piirre, ja leuka oli voimakas. Tuntui siltä kuin mies olisi ollut karaistua terästä.

— Ei siinä ole mitään kerrottavaa, sanoi hän vaatimattomasti. Jouduin sattumalta veneeseen, jonka eräs englantilainen pelasti lähellä St. Kilda-saarta. Suurimman osan aikaa olin tiedottomana, niin etten koko jutusta tiedä muuta kuin mitä myöhemmin kuulin.

— Onko mr Patterson norjalainen synnyltään? kysyi joku.

— En, suomalainen.

— Oletteko kauan oleskellut Amerikassa?

— Elokuussa kahdeksan vuotta. Olin ensi matkallani haaksirikon tapahtuessa.

— Mr Patterson on insinöörifirman Patterson & Kumpp. johtaja, sanoi samainen herra, joka ensiksi oli kääntynyt hänen puoleensa. — Kaikki teknikot tuntevat Pattersonin auttomaattisen kytkimen ja Pattersonin kuulalaakerin. Ja niinkuin kai tiedätte, tämä firma ensimäisenä osoitti Andien sähkösäteilyn olemassa-olon. Mr Patterson parhaillaan kokeilee tämän säteilyn käyttämistä teollisuuden hyväksi — luin siitä vastikään teknillisestä aikakauskirjasta.

Keskustelu siirtyi nyt teknillisiin kysymyksiin. Puheltiin niin kauan niistä luonnonrikkauksista, joita Amerikan vuorissa ja virroissa ja järvissä oli yhä käyttämättöminä, niin itsepä preerioillakin, jotta myöhäinen ilta oli jo käsissä, kun seura hajaantui hytteihinsä. Käytävässä he kohtasivat kaikkien suosiman kapteenin ja hänen kanssaan vaihdettiin muutamia leikillisiä sanoja.

— Muistakaa, että me olemme Cap Racen kohdalla, kapteeni, huudahti englantilainen, joka oli jo puolittain hissin oven sisäpuolella. Minä en halua vähääkään vaihtaa mukavaa vuodettani märkään makuusijaan mustekalojen ja muiden senkaltaisten hirviöiden parissa pari mailia merenpinnan alapuolella.

— Siinä tapauksessa me tekisimme seuraa toisillemme, mr Cunningham, myhäili kapteeni Smith, ja sehän on jonkunmoinen lohdutus, vai kuinka? Mutta voitte olla huoleti, lisäsi hän astuen kannelle johtavia portaita ylös, minä en ensi kertaa ohjaa laivaa tällä reitillä.

Se, joka tarkasteli merellä harmaantunutta karhua, saattoi huomata, että hänen leikkisä äänensävynsä ei pitänyt yhtä hänen ulkomuotonsa kanssa. Huolestunut varjo levisi hänen parrakkaille kasvoilleen. Sillä hän oli vastikään vastaanottanut langattoman sähkösanoman, jossa häntä varotettiin jäävuorilta.

Sinä yönä »Titanic» upposi.

II.

Henry Patterson ei ollut vielä nukahtanut, kun yhteentörmäys tapahtui, etupäässä siksi, että häntä oli häirinnyt hänen hyttitoverinsa, pitkäjalkainen, juttelias skotlantilainen, joka oli jokseenkin yhtä vanha kuin Patterson, mutta yhtä arkailematon ja tunkeileva kuin toinen oli hienotunteinen ja arka. Hänen nimensä oli Douglas, ja hetken aikaa hän oli seikkaperäisesti kertonut Pattersonille jalkapallopelistä, jota hän juuri oli pelannut kannella sähkövalossa. Patterson, joka ei koskaan ollut pelannut jalkapallopeliä, osoitti selvästi, ettei hän ollut siitä vähääkään huvitettu, mutta hänen yksitavuiset vastauksensa ja haukotuksensa eivät häirinneet toista vähääkään. Kädet taskuissa, hajareisin hän seisoi keskellä tilavaa hyttiä ja kesken puhettaan puhalsi sauhuja piipustaan, vaikka polttaminen oli hytissä kiellettyä. Kun laiva tärähti, keskeytti hän kertomuksensa ja otti piipun suustaan.

— Tunsitteko jotakin? kysyi hän alentaen vaistomaisesti ääntään.

— En, mitä sitten? Patterson, joka makasi vuoteessaan, ei ollut huomannut laivan vähäistä tärähdystä eikä hiljaista rasahtelua, joka oli alkuna maailman kauheimpaan merionnettomuuteen. Mutta hetken kuluttua hän kohosi kyynärpäänsä varaan ja kuunteli. Tuntui siltä kuin jättiläiskäsi olisi vielä uudestaan ravistanut laivaa ja sitten naulannut sen kiinni paikoillensa. Korviin koski aivankuin kovan iskun jälkeen, kun suuret koneet lakkasivat käymästä, ja Pattersonista tuntui, ikäänkuin hänen sydämensä olisi äkkiä lakannut sykkimästä. Ei pelosta, sillä hän ei pelännyt vähääkään — hän ei edes ymmärtänyt pelätä — mutta koneiden säännöllinen jyskytys oli näinä päivinä merellä niin erottamattomasti liittynyt matkustajien jokapäiväiseen elämään laivalla, että tuntui siltä kuin elämä ja aika äkkiä olisi pysähtynyt kulussaan, kun tämän jättiläisen voimakkaat valtasuoneniskut lakkasivat. Kaikki oli niin käsittämättömän ja salaperäisen hiljaista. Sitten äkkiä tuntui vielä voimakas värähdys laivan rungossa, koneet korahtelivat ja jyskähtelivät kumeasti, mutta ääni lakkasi taas yhtä nopeasti kuin se oli kuulunutkin. Kaikki oli nyt täysin äänetöntä.

— Yrittävät saada koneet käyntiin, nyökkäsi skotlantilainen päätään. Hän pisti piipun suuhunsa, imi ja puhalsi sauhuja, vaan ei suinkaan huomannut, ettei piipusta lähtenytkään mitään. Hän toisti kokeen pari kertaa ja hänen muuten niin ilmeettömille kasvoilleen levisi niin ihmettelevä ilme, että Pattersonin täytyi hymyillä.

— Mitähän se voi olla? mutisi skotlantilainen itsekseen.

— Olen liian väsynyt yrittääkseni edes arvailla, sanoi Patterson painautuen jälleen tyynylleen. Ehkäpä postilaiva on tullut vastaan. Tai sattunut mitätön konevaurio tai propellinsiipi rikkoutunut. Kunpa he saisivat koneen taas käyntiin, niin että voisi nukkua — hiljaisuus on hermostuttavampaa kuin pahin melu.

— Minä lyön vetoa, että olemme keskellä jäitä, sanoi mr Douglas. Ennenkuin läksin tänne alas oli ilma muuttunut kylmäksi kuin pohjoisnavalla, ja toinen perämies väitti nähneensä jäävuoren alihangan puolella. Me nauroimme hänelle tietenkin, mutta ehkäpä hän sittenkin oli oikeassa. Lanstonilla on kissan silmät; hän näkee pimeässäkin.

— Jäävuorten aika ei vielä ole käsissä. Ne ovat liikkeellä vasta toukokuussa. (Pattersonin ääni tuntui siltä kuin hän olisi tahtonut sanoa: jätä minut rauhaan; tahdon nukkua!)

Nyt kuului käytävästä kiiruhtavia askeleita. Kauempaa kuului kolkutus, pari ovea avattiin ja suljettiin jälleen, ja sitten kajahti kaukaa ääni:

— Kenkäni! Kiiruhtakaa!

Aivan Patterson—Douglasin hytin oven takaa kuului naisen hätäinen ääni:

— Mitä on tapahtunut? Miksi laiva ei kulje?

Ja edeskäyvän syvä ääni:

— Ei mitään vaaraa, rouva. Teillä on yllin kyllin aikaa pukeutua.

— Pukeutua, mitä hän sillä tarkoitti, huudahti Douglas. Menenpä katsomaan, mitä oikeastaan on tapahtunut.

Ja samassa hän katosi ovesta.

Huoaten helpotuksesta Patterson kääntyi seinään. Nyt hän vihdoinkin saisi nukkua — vähän aikaa ainakin, kunnes tuo häikäilemätön mies palaisi takaisin.

Mutta miten olikaan, ei hän saanutkaan unesta kiinni. Käytävässä elämä yhä vilkastui, ja kannella hänen päänsä päällä kajahti kiiruhtavia askeleita — luultavasti laivamiesten, raudoitetuista koroista päättäen. Eikä vähintäkään koneen jyskinää, mutta sen sijaan kajahti ilmassa noiden sanojen kaiku, jotka olivat takertuneet hänen aivoihinsa: — Teillä on yllin kyllin aikaa pukeutua, rouva…

— Miksikä tuo mies ei kehottanut häntä nukkumaan, jollei mitään vaaraa ollut? tuumi Patterson äreänä. Mutta kaikista ponnistuksistaan huolimatta alkoi levottomuus kutkuttaa hänen hermojaan. Turhaa oli koettaakaan nukkua ennenkuin hän oli saanut selville, miksi laiva niin äkkiä oli pysähtynyt keskellä valtamerta, ja niinpä hän nousi vuoteeltaan.

Sillä aikaa kun hän puki päälleen aivan hitaasti ja rauhallisesti — hänellähän oli yllin kyllin aikaa! — palasi Douglas takaisin. Hän naurahti nähdessään toverinsa pystyssä:

— Te olisitte kernaasti voinut pysytellä vuoteessanne, sanoi hän. Ylhäällä on inhottavan kylmä, tulin vain hakemaan ulsteriani. Mutta kyllä sitä näkyä kannattaa katsella: kansi täynnään kevytpukuisia naisia, jotka eivät ole edes malttaneet kiertää hiuksiaan päälaelle. Ja voitteko ajatella, lady Dufford on unohtanut peruukkinsa hyttiin! Olen varma siitä, ettei hänen yömyssynsä alla ole kymmentäkään hiuskarvaa.

Naureskellen hän otti päällystakkinsa kaapista esille ja pani sen ylleen.

— Muistatteko mrs Darrellia? Kerroinhan teille, miten hän on keimaillut kanssani näinä päivinä — minun täytyi suorastaan pysytellä sellaisissa paikoissa, jonne hän ei voinut seurata mukanani. No niin! Minähän väitin koko ajan, että hän oli vähintäin kolmenkymmenenviiden, mutta nyt näenkin, että hän on yli neljänkymmenen. Kun hän huomasi minut kannella, pakeni hän heti hyttiinsä, eikä hän sieltä uskalla enää tulla näkyviin, vaikka laiva uppoaisikin. Hän hukkuu kuin rotta loukkoonsa, tuo naimahaluinen hupsu!

Hänen silmänsä loistivat iloa, kun hän poistui hytistä sanoen:

— Näkemiin kannella!

Hetken kuluttua edeskäypä kolkutti hytin ovelle.

— Olen saanut käskyn kutsua kaikki matkustajat kannelle, sanoi hän.
Pelastusvyöt on pantava päälle.

Hän astui sisään ja irroitti korkkivyön muiden pelastuskojeitten parista.

— Mitä on tekeillä? Mitä tämä kaikki merkitsee?

— Luultavasti, että me hukumme, herra, sanoi mies levollisesti. Me olemme törmänneet jäävuorta vastaan, eikä sitä koskaan voi tietää…

Kun Patterson hetkeä myöhemmin nousi ensimäisen luokan kävelykannelle, huomasi hän heti, että jotakin vakavaa oli tapahtunut. Pelastusveneitä laitettiin parhaillaan kuntoon, tosin suuremmatta kiireettä, mutta sellainen maakrapu kuin hänkin saattoi kuitenkin huomata, että se kävi kömpelösti. Muutamia upseereja kulki edestakaisin yrittäen näyttää rauhallisilta, ja koettaen siten vaikuttaa rauhoittavasti matkustajiinkin, jotka seisoivat pienemmissä ryhmissä siellä täällä. Luokkaero, josta muuten pidettiin niin tarkasti kiinni, oli nyt kokonaan kadonnut. Ruskeaihoisia italialaisia ja unkarilaisia siirtolaisia seisoi puolipukimissaan keskellä salonki- ja toisenluokan matkustajajoukkoa. Jotkut juutalaiset olivat keränneet kaiken omaisuutensa myttyihin. Lapset saivat suurta sekasortoa aikaan. Herätettyinä makeimmasta unestaan he itkivät ääneensä, mutta vanhempien huomio oli niin kokonaan kiintynyt suureen elämän ja kuoleman kysymykseen, ettei heillä ollut aikaa rauhoittaa pienokaisia. Jossakin ryhmässä vallitsi mitä parhain mieliala; naurettiin ja puhuttiin äänekkäästi ja pidettiin kaikkia varokeinoja aivan tarpeettomina, jonkinmoisena pilana vain päällystön puolelta. Keulassa seisoi joukko heittäen toistensa päälle jääpalasia, joita oli kannelle kimmonnut yhteentörmäyksessä. Kapteeni seisoi levollisena ja topakkana komentosillalla huutotorvi suun edessä ja käsi sähkölennätinkoneella. Ensimäinen upseeri Murdock astui ohitse ja nyökkäsi toverillisesti Pattersonille; he olivat useasti keskustelleet matkan kuluessa ja oppineet panemaan toisiinsa suurta arvoa, niinkuin kaksi teknikkoa ainakin. Mutta koko se näky, joka kohtasi Pattersonia kannella, ei tehnyt häneen todellisen vaaran vaikutusta, eikä hän tullut Murdockiltakaan kysyneeksi, mitä oikeastaan oli tapahtunut. Täällähän ihmiset laskivat leikkiä; vieläpä keimailivatkin yhdessä niinkuin tavallisesti — kukapa olisi laskenut leikkiä tai keimaillut kuolema silmien edessä?

Nuoriso nauroi makeasti useille matkustajille, joiden ulkomuoto oli silmiinpistävästi muuttunut sen jälkeen kuin he olivat nähneet toisensa iltakävelyllä kannella, tanssisalissa, kahvipengermällä tai jossakin suojaisessa nurkassa, jommoisia laivassa oli kosolta. Muutos oli muutamissa niin täydellinen, että heitä vain vaivalla saattoi tuntea. Niinpä Pattersonkaan ei ensi hetkessä tuntenut miestä, joka seisoi hänen edessään ja laski kätensä raskaasti hänen olkapäälleen. Vasta äänestä hän tunsi hänet amerikkalaiseksi senaattoriksi.

— Hauska intermezzo, vai mitä, mr Patterson? Muistuttaa hiukan »Norjan» haaksirikkoa, vai mitä? Te olette levollinen, te olette jo aikaisemmin kokenut pahempaakin, ja te olette puettu, — sehän on pääasia. Mutta katsokaahan minua — puvustani päättäen olen oikea jänishousu. Kaikki on vaimoni, mrs McFaddenin syytä. Hänellä oli niin hirveä kiire päästä kannelle. Ja kun minä äsken aioin mennä alas ottamaan hiukan enemmän päälleni, ei minua päästetty: ei kukaan saa mennä kannen alle. Eikö se ole merkillistä? En muista edes, suljinko hyttini kiireessä.

Pattersonin täytyi hymyillä vasten tahtoansa. Tuo roteva olento hänen edessään teki luonnottoman vaikutuksen merkillisessä puvussaan. Taivaansinisten alusvaatteittensa päällä hänellä oli päällystakki, ja sen yllä varmaankin viime hetkessä heitetty laivan huopapeite, jonka poimut eivät lainkaan olleet järjestetyt yhtä akateemisesti ja kunnioitusta herättävästi kuin vanhojen roomalaisten senaattorien toogat. Pattersonista tuntui siltä, kuin mr McFadden olisi syyttänyt aviopuolisonsa kiirettä vain peittääkseen siten oman pelkonsa. Ja sittenkin sama herra pari tuntia sitten oli vakuuttanut, ettei mikään olisi sen mahdottomampaa kuin »Titanicin» uppoaminen.

Nyt yhtyi pari herraa heihin. Pieni, kuiva englantilainen oli niin hermostunut, että hän suorastaan tanssi neekeritanssia ja huitoi käsiään, kun hän äkkiä sanoi:

— Me uppoamme, sehän on selvää! Puhuin äsken kapteeni Smithin kanssa, ja hän myönsi, että laiva oli saanut vuodon. Se on ääretön skandaali! Maailman suurin höyrylaiva saa vuodon ensimäisellä matkallaan — uppoo ehkä meren pohjaan kuin pieni vene. Se on häpeällistä! Jos se olisi amerikkalainen laiva, niin voisi olettaa mitä hyvänsä, mutta kaikeksi onnettomuudeksi se on englantilainen, ja häpeä kohtaa koko maatamme. Ismayn tuolla — hän osoitti erästä herraa, joka keskusteli pelastusveneitten ääressä erään upseerin kanssa — ei olisi pitänyt sallia täyttä vauhtia jäävyöhykkeessä; se oli typerän rohkeaa, puolustamatonta. Jos me suoriudumme tästä hengissä, niin kylläpä minä tahdon puhua hänen kanssaan pari sanaa kahdenkesken.

— Tästä tulee rekordimatka, sanoi irlantilainen. Kun minä tilasin pilettini — se oli joulun tienoissa — sanottiin minulle, että tarkoituksena oli suorittaa matka vajaassa neljässä vuorokaudessa.

— Rekordi sinne ja rekordi tänne, mutisi McFadden, — minä en pane henkeäni alttiiksi typerän rekordin vuoksi. Ja mitä siihen tulee, ettei laiva ole amerikkalainen, niin olisin paljoa rauhallisempi jos se sitä olisi.

Molemmat herrat keskustelivat tästä asiasta hyvin kiivaasti, kun
Douglas lähestyi heitä.

— Oletteko huomanneet, että kansi on kallellaan? kysyi hän.
Keularuumassa on jo vettä.

Kansi oli todellakin jo kallellaan. Keula oli vajonnut sen verran, että sen saattoi selvästi huomata. Mitä se merkitsi niin pitkälle laivalle kuin »Titanicille», sitä ei kukaan näistä herroista voinut täysin käsittää, mutta tämä huomio teki heidät kuitenkin hiukan levottomiksi. Englantilainen hyökkäsi käsiään huitoen mr Ismayn, Valkoisen Tähtilinjan johtajan luo, joka kulki heidän ohitseen. Toiset vetäytyivät lähemmäksi laivan reunaa.

Yö oli kirkas ja ihana. Tähdet kuvastuivat veteen, joka lepäsi peilikirkkaana. Opaalinvärisenä kimalteli ajojää keskellä mustaa syvyyttä. Patterson silmäsi veteen laivan reunan yli, ja syvä alakuloisuus sai hänessä vallan. Hän ei kuullut enää mitä muut sanoivat, hänen ajatuksensa kiitivät valtameren yli Chicagoon, missä hänen vaimonsa ja pieni tyttärensä odottivat häntä kotiin pitkältä matkalta. Mikä oli tarkoituksena, kun hän kahdeksan vuotta sitten pelastui ollessaan elämän kynnyksellä, jos hän hukkuisi nyt, kun kaksi olentoa oli häneen sidottu kaikkein voimakkaimmilla rakkauden siteillä? Miehuullisesti hän oli taistellut luodakseen oman kohtalonsa — ja nyt yksi noista syvyydessä väijyvistä valkeista kummituksista ehkäisi kaikki hänen suunnitelmansa, teki tyhjäksi kaikki hänen ponnistuksensa ja lopettaisi elämän, joka alkoi olla niin monelle hyödyksi. Mieletöntä ja tarkoituksetonta se oli — sokean kohtalon leikkiä, kohtalon, jota vastaan hän kaikin voimin oli taistellut ja jonka hän nyt oli voittanut. Jos kohtalo olisi saanut mennä omia teitään, niin kulkisi hän nyt auran kurjessa kotitalossaan itäisellä Uudellamaalla, sidottuna sekä ruumiineen että sieluineen maakamaraan, näkemättä sen laajemmalle, kuin minkä silmä kotipihalta selitti. Sen sivistyksen rikkauden ja aseman, jonka hän näinä kahdeksana vuonna oli saavuttanut vieraassa maassa, hän arvioi suureksi, ehkei niin suureksi niiden itsensä vuoksi, mutta ne olivat luoneet hänen avio-onnensa ja kolmen ihmisen elämän perustan. Seisoessaan nyt siinä ja tähystellessään pimeään syvyyteen, joka mahdollisesti nielisi hänet kitaansa, myönsi hän ensi kertaa itselleen, ettei hän olisi saavuttanut nykyistä asemaansa, jollei nainen olisi kannustanut häntä taistelusta taisteluun, mutta myös voitosta voittoon. Jollei toivo voittaa omakseen tuo nainen olisi ylläpitänyt häntä, olisi hän varmaankin pysähtynyt puolitiehen ja tyytynyt muruihin elämän pöydältä. Ja nyt, kun hän vähällä oli kadottaa kaikki, tunsi hän itsensä kovin heikoksi ja välinpitämättömäksi. Tässä taistelu oli turha. Tässä hänen täytyi heittäytyä kohtalon valtaan, ja se tieto vaimensi hänen voimaansa. Jos jokin kaatuva esine olisi uhannut häntä ja hän tekemällä vähäisen liikkeen olisi voinut välttää vaaran, hän tuskin sittenkään olisi tehnyt sitä liikettä. Itsesäilytysvaisto uinui hänessä. Hän oli välinpitämätön kaiken suhteen.

— Naiset ja lapset veneihin!

Komento kajahti terävänä keskellä hälinää, joka hetkeksi vaikeni. Ihmiset eivät kuitenkaan kiiruhtaneet veneisiin. Kaikki kävi rauhallisesti ja hitaasti. Useimmat eivät vielä nytkään käsittäneet vaaran suuruutta, ja osa naisista oli väkipakolla ajettava veneisiin, jotka näyttivät kovin pieniltä jättiläismäisen laivan rinnalla.

— Vene selvä! kuului komento toisensa jälkeen. Antaa mennä! — Vene toisensa jälkeen keinui hetken aikaa laivan kupeella ja katosi sitten. Näky oli varsin pelottava, naiset ja lapset päästivät äänekkäitä huutoja veneiden kallistuessa puolelle ja toiselle. Kovalla loiskeella ne laskeutuivat veteen, 200 jalan syvyyteen laivan kannesta, ja tyyni veden pinta rikkoontui ja lainehti. Alhaalla kuului kiihoittuneita ääniä, komentosanoja ja airojen loisketta.

Mutta mitä harvempia pelastusveneitä oli jäljellä, sitä levottomammaksi mielet kävivät kannella. Hermostuneisuuden ja epävarmuuden sähköaalto kulki miehestä mieheen. Iloinen mieliala katosi. Kansi kallistui yhä pahemmin, täytyi pidellä kaiteesta kiinni pysyäkseen pystyssä. Jotkut naiset pyörtyivät ja heidät oli kannettava veneisiin. Toiset eivät suostuneet kannettaviksi, vaan ponnistelivat kaikin voimin vastaan. Kiihoitus yhä lisääntyi. Kuolemantuska hiipi mieliin. Tuolla pari kolme hyppäsi laivan reunan yli veteen turhaan toivoen putoavansa veneisiin. Loskahtaen heidän ruumiinsa putosivat veteen, ja heidän huutonsa kajahtivat kaameina yössä.

Äkkiä Douglas huudahti ja syöksyi pois. Hän raivasi itselleen tien joukon läpi, mutta tultuaan portaiden päähän, tuli este vastaan.

— Ei kukaan saa mennä alas, sanoi vahdissa oleva merimies. Skotlantilainen työnsi sanaakaan sanomatta rotevan merimiehen syrjään ja syöksyi portaita alas.

— Mikä häneen meni?

— Hän on hullu.

Mutta Patterson tuli ajatelleeksi, mitä skotlantilainen oli sanonut mrs
Darrelista ja nyökkäsi ääneti päätään.

Sekasorto lisääntyi. Oli enää vain harvoja veneitä jäljellä, mutta sittenkin jotkut naiset kieltäytyivät jyrkästi astumasta niihin. Toiset kieltäytyivät pelosta; he takertuivat laivan reunaan kiinni, ja välistä tarvittiin useampia miehiä saadakseen heidät liikkeelle. Toiset tarttuivat kiinni miehiinsä eikä siinä kehotukset eivätkä uhkaukset auttaneet: he eivät tahtoneet erota vaaran hetkellä. Intomielisiä kohtauksia sattui joka puolella, mutta pahempaa pakokauhua ei syntynyt. Miehet pysyttelivät kauempana veneistä. Komento oli kuulunut: »Naiset ja lapset ensin», eikä kukaan aikonutkaan rikkoa tätä käskyä, vaikka olikin hyvä tila monessakin veneessä.

Kapeita portaita myöten, jotka johtivat konehuoneesta, kiiruhti neekeri kannelle. Tai ehkei se ollutkaan neekeri, vaan nokinen lämmittäjä. Ohimoissaan hänellä oli ammottava haava, josta oli vuotanut verta pitkin koko vasenta sivua. Hänen vaatteensa olivat läpimärät. Kykenemättä puhumaan hän päästi joitakin epäselviä ääniä, huitoi käsiään ja kaatui pitkäkseen kannelle. Ei kukaan kiinnittänyt häneen huomiota, sillä nyt ajettiin takaa viimeisiä lapsia, jotka juoksivat pakoon ja piiloutuivat mikä mihinkin mielettöminä pelosta. Kaikki kannella ottivat tähän takaa-ajoon osaa. Vanhat arvokkaat herrat juoksivat huutaen pienokaisten perässä, jotka potkivat ja sätkyttelivät vielä pelastajiensa sylissäkin. Heidät viskattiin kuin säkit veneisiin, missä naiset saivat huolehtia heistä.

III.

— Onko vielä naisia kannella? huusi eräs upseereista, joka piti huolta elävän lastin pakkauksesta. Huuto kajahti edelleen miehestä mieheen.

Patterson kumartui laivan reunan yli ja antoi katseensa kulkea sen kylkeä pitkin. Hänestä tuntui ikäänkuin laiva viimeisenä kymmenenä minuuttina olisi vajonnut melko lailla syvemmäksi. Vesi nuoleskeli jo siirtolaiskannen alla olevien hyttien ilmanvaihtoreikiä.

— Kannen alla on naisia, huusi hän upseerille ja kiiruhti hissien luo. Ne olivat suljetut. Silloin hän syöksyi alas vieville portaille. Ei kukaan estänyt häntä; vahdit olivat jo poistetut. Hän juoksi alempaa kantta pitkin ja huusi:

— Viimeinen pelastumisen mahdollisuus naisille ja lapsille! Viimeinen tilaisuus! Ylös ylimmälle kannelle!

Ei kukaan vastannut. Mutta kun hän astui tupakkasalongin valaistujen ikkunoiden ohi, pysähtyi hän kivettyneenä. Neljä herraa istui siellä pöydän ääressä pelaten korttia, ikäänkuin ei mitään olisi tapahtunut.

— Vesi ulottuu pian tänne saakka! huusi hän ovelta.

— Hoitakaa omat asianne, vastattiin hänelle. Vain yksi pelaajista nousi ylös ja siveli tukkaansa. Hän oli kalman kalpea. Toinen painoi kiroillen hänet alas tuolille ja pisti kortit hänen vapiseviin käsiinsä.

Patterson juoksi seuraavalle kannelle. Ei ketään näkynyt. Olipa sittenkin nurkassa konehuoneen ja portaan välissä vanha nainen, joka oli painanut kaksitoistavuotiaan tyttärensä rintaansa vasten.

Vieressä seisoi mies, joka kehotti häntä pelastamaan itsensä ja lapsensa. Patterson kuuli miehen puhuvan omaa äidinkieltänsä.

— Ylös B-kannelle ja pian! komensi Patterson nopeasti. Viimeinen vene lasketaan vesille parin minuutin kuluttua.

— Hän ei tahdo, hän pelkää niin kovasti merta, sanoi mies epätoivoissaan.

— Jos hän jää tänne, hukkuu hän neljännestunnin kuluttua, vastasi Patterson. Hän tarttui lujasti naisen olkapäihin ja nosti hänet pystyyn. — Henki on kysymyksessä — kiiruhtakaa!

Hän puhui niin käskevällä äänellä, että kaikki kolme, sen enempää sanomatta, kiiruhtivat ylös kannelle.

Patterson juoksi paikasta toiseen ja huusi. Seuraava kansi oli tyhjä. Hän kiirehti vieläkin alemmaksi. Kauhukseen hän kuuli sadan äänen kannen alta vastaavan huutoonsa. Hän saattoi selvästi erottaa naisten kimakat äänet miesten syvempien äänien joukossa. He huusivat kuin kuolemantuskissaan.

— Teljetyt! sanoi Patterson ääneensä itsekseen. Hyvä Jumala, miten hirveää!

Etsittyään hetken aikaa hän löysi portaat, jotka johtivat alas. Vettä oli jalan korkeudelta käytävässä ja se näytti nousevan hirvittävällä nopeudella. Onnettomien huudot kuuluivat nyt äänekkäämpinä. Kolkutettiin seinään, jyskytettiin, potkittiin aivan kuin ukkonen olisi käynyt ja huudot kajahtivat kuolemaantuomittujen petoeläinten kirkunalta.

— Helvetti, mutisi Patterson. Mitään niin kaameaa ei hän eläissään ollut kuullut.

Hän juoksi pitkän käytävän toiseen päähän, vaan ei löytänyt mistään ovea. Kuumeisella kiireellä hän palasi takaisin. Vesi, joka ulottui nyt hänelle polviin saakka, pirskui jääkylmänä hänen kasvoihinsa. Vihdoin, jyrkässä käytävän käänteessä hän näki oven, jossa oli kirjoitus: »Laivasairaala». Ovi oli raudasta, eivätkä onnettomat raukat sen toisella puolella yhteisvoiminkaan kyenneet murtamaan sitä. Patterson huomasi heti, että hänenkin oli turha yrittää saada sitä auki. Mutta sittenkin hän hetkeäkään epäröimättä tarttui heti työhön. Rautakangella, jonka hän löysi kalustokaapista, hän alkoi pommittaa ovea yli-inhimillisin voimin. Hän iski ja pisti ja hakkasi ovea ja huomasi tuskin, että melu oven toisella puolen hetkeksi hiljeni; onnettomat kuuntelivat henkeään pidätellen. Useita minuutteja kului hänen saamatta muuta aikaan kuin että lukon ympärystä hiukan viottui. Ja joka hetki vesi kohosi yhä korkeammalle. Hänen jalkansa olivat jo aivan jäykät ja tunnottomat, mutta otsalta hiki tippui kasvoja pitkin. Kumeita ääniä kohosi hänen kurkustaan hänen koettaessaan murtaa ovea auki, hän unohti onnettomat oven toisella puolen sekä ponnistustensa tarkoituksen, ovi, jota hän voimainsa takaa hakkasi, oli hänestä ikäänkuin vihollinen, joka oli voitettava, maahan lyötävä — minkä vuoksi, sitä hän ei ajatellut lainkaan. Mieletön vimma oli saanut hänet valtaansa.

Hetkeksi hän tuli jälleen tajuihinsa. Jossakin kissa naukui. Hän silmäsi sinne, niistä ääni kuului, ja avonaisesta ovesta hän näki sähkövalojen kuvastuvan veteen, jossa, uiskenteli kaikenlaatuisia esineitä. Se oli ruokasäiliö, kaapit olivat selkosen selällään ja musta vesi huuhteli hyllyjä pyyhkäisten veteen ruokatavaroita. Kanojen kaahatusta kuului kauempaa. Mutta kissan surkea ja pitkäveteinen naukuminen voitti kuitenkin kaikki muut äänet.

Vain hetken ajaksi hän oli keskeyttänyt työnsä, mutta heti onnettomat uhrit suljetun oven takana alkoivat kahta kiivaammin huutaa. Luultavasti he pelkäsivät, että heidän pelastajansa oli luopunut yrityksestään ja jättänyt heidät oman onnensa nojaan. He viskautuivat ovea vasten, joka ei kuitenkaan vähääkään antanut myöten. Kun Patterson äkkiä muisti, mitä varten hän oli paikalla, alkoi hän jälleen moukaroida ovea, ja melu sisällä hiljeni. Vain yksityisiä huutoja kuului seinän takaa, kauhistuttavia huutoja, ikäänkuin olisi yritetty jotakuta tappaa.

Hän ponnisti uudelleen voimiaan, mutta tuumi samalla mielessään: — Se on mahdotonta, se ei käy! Ja jokaista iskuaan hän säesti toistamalla yhä uudestaan: — Se ei käy — se on mahdotonta!

Äkkiä hän iski niin taitamattomasti, että rautakanki kirposi hänen kädestään ja hän kaatui suulleen jääkylmään veteen, saaden suun täydeltä tervan ja tärpätin ja maalin makuista vettä, ja pärskyen hän kohosi jälleen pystyyn. Kylmä vesi oli hiukan rauhoittanut hänen kiihtynyttä mieltään.

Hän naurahti ääneensä. Kaatuessaan kumoon oli hänen käteensä osunut pieni esine, joka oli lattialla, mustassa vedessä. Kun hän aukaisi kätensä, huomasi hän, että siinä oli avain.

— Jumala on hyvä, mutisi hän tietämättään mitä sanoi. Jumala on hyvä.

Vapisevin käsin hän etsi avainreikää, joka oli jo pari tuumaa veden alla. Avain sopi lukkoon! Mutta yrittäessään vääntää sitä, ei lukko auennut.

— Olen vakuutettu siitä, että avain on oikea. Se on pudonnut lukosta ihmisten hyökätessä tästä ohi, puheli hän ääneensä itsekseen. Ja nyt minä olen kangellani rikkonut lukon.

Hän väänsi ja väänsi, kunnes nahka käsistä repeytyi ja niitä särki kuin tuli olisi polttanut.

Kylmänhiki virtasi kasvoja pitkin.

— Se ei käy, se ei käy, mutisi hän epätoivoissaan.

Venytetty, epäinhimillinen huuto vastasi hänelle oven takaa. Heti sen jälkeen kuului loiskinaa. Nyt hän näki kissan uiskentelevan esiin ruokasäiliöstä. Sen silmät kiilsivät kuin hehkuvat hiilet.

Seuraten äkillistä mielenjohdetta hän kaahlasi työkalukaapille ja etsi sieltä pitkän naulan. Sitten hän palasi kuolemaantuomittujen ovelle, pisti naulan avaimenreikään ja käänteli sitä varovaisesti. Samassa hän tunsi jonkun tarttuvan häntä selkään kiinni, ja pelästyksissään hän kääntyi taakseen, mutta ei nähnyt mitään; hän yritti ravistaa taakkaa selästään, mutta se ei onnistunut. Se siirtyi vain korkeammalle, hänen olkapäälleen. Iskiessään tuota salaperäistä olentoa kädellään päästi se surkean naukuvan äänen. Se oli kissa, joka hiveli nyt märkää turkkiaan hänen niskaansa vasten. Hän antoi sen olla paikoillaan häveten, että hän kesken hengenvaaraa oli saattanut pelästyä noin surkeaa pientä olentoa kuin kissaa.

Hän väänsi ja väänsi. Taaskin kuului kimakoita hätähuutoja, ikäänkuin ihmiset olisivat tappaneet toisiaan. Hän väänsi ja väänsi edelleen.

Kun ovi vihdoin lensi auki, hyökkäsi sen takaa hurja, huutava ihmisvirta. He kompastuivat toisiinsa ja kaatoivat Pattersonin kumoon veteen. Kissa raapi häntä kasvoihin kuolemantuskissaan, ja Patterson sai niellä runsaasti vettä ennenkuin hän pääsi jälleen jalkeille. Vapautuneet käyttäytyivät kuin hullut. Ehkäpä he olivatkin hulluja. He hyökkäsivät kaikki yhtä aikaa portaitten juurelle, niin ettei kukaan voinut päästä ylös. Takana olevat raastoivat edessä olevia; nyrkit puivat ilmassa, kirouksia ja rukouksia kuului sekaisin kaikilla maailman kielillä. Vihdoin jättiläismäisen neekerin onnistui murtautua joukon läpi antamalla aimo nyrkiniskuja joka puolelle. Pari kolme kiepsahti kumoon ja jäi veteen makaamaan.

Neekeri sai sulun murtumaan. Joukko syöksyi huutaen ja raastaen toisiaan portaita ylös. Vain eräs nainen jäi toisista jäljelle. Hän pysähtyi ensimäiselle kuivalle porras-askeleelle, alkoi siinä hurjasti tanssia ja nauraa täyttä kurkkua. Vaahto pursui hänen suustaan ja hänen ruumiinsa vääntyi omituisesti. Lopulta hän viskautui veteen ja vajosi pohjaan.

Patterson värisi. Ylhäältä hän kuuli edelleen hirveää melua, aivankuin se olisi lähtenyt hulluinhuoneesta.

Vesi ulottui jo Pattersonin kainaloihin saakka hänen pyrkiessään portaille. Päästyään kuivalle täytyi hänen hetkeksi istahtaa: viimeisen puolentunnin mielenliikutus ja ruumiillinen ponnistus oli ollut liikaa tällekin terveelle ruumiinrakenteelle, ja hän tunsi syvää inhon ja vastenmielisyyden tunnetta.

Toisen luokan kävelykannella hän oli istahtanut nojatuoliin. Siellä oli aivan tyhjää; vain tupakkahuoneessa istuivat väsymättömät kortinpelaajat, jotka eivät edes kuolema silmiensä edessä malttaneet hillitä intohimoaan. Mutta ylimmällä kannella sen sijaan oli vilkasta elämää. Kuului jalkojen töminää, ja äkillinen laukaus sai yksinäisen miehen säpsähtämään.

— Rupeavatko he nyt murhaamaan toisiaankin? mutisi hän ja tuli samassa ajatelleeksi niitä hulluja, jotka hän oli päästänyt vapauteen. Eikö olisi ollut järkevämpää antaa heidän kuolla tuolla alhaalla, tuumi hän mielessään, jos heidän joka tapauksessa täytyi nyt kuolla? Mutta sisäinen ääni hyväksyi sittenkin hänen tekonsa.

Soittoa kuului kaukaa. — Reippaita poikia, nuo laivasoittajat, tuumi hän. He hukkuvat samoinkuin me muutkin, mutta viimeiseen asti he yrittivät rohkaista itseään ja meitä…

Hän ei epäillyt enää sitä, että jättiläislaiva todellakin uppoaisi ja veisi matkustajat mukanaan märkään, kylmään hautaansa. Vesihän kohosi nopeasti, pian se tunkeutuisi tännekin, missä hän istui. Yhdentekevää, tuumi hän, minulle on aivan yhdentekevää missä ja miten minä kuolen.

Hänen jäsenensä olivat jäykistyneet kylmässä vedessä ja unitauti yllätti hänet, mikä käy aina vilustumisesta aiheutuvan kuoleman edellä. Hän sulki silmänsä. Epäselviä kuvia kulki hänen sisäisen silmänsä ohi, synkkiä ja kiusallisia kuvia entisiltä ajoilta, mutta myöskin valoisia ja onnellisia. Hänen vaimonsa kuva kohosi viimeksimainittujen keskellä. Hän huokasi tuskallisesti. Niin nuoresta ja kauniista vaimosta hänen tuli luopua! Hän oli ainoa nainen, jota hän koskaan oli rakastanut, ja tänä hetkenä hän rakasti häntä seitsenkertaisesti. Hymyillen hän kuolisi, jos hän yhden ainoan kerran vielä saisi pidellä häntä sylissään ja suudella hänen huuliaan, jotka niin useasti olivat tuottaneet hänelle huumaavaa onnea. Ääretön kaipaus täytti hänen sielunsa. Siten minä tahdon kuolla, tuumi hän, jumaloiden, rakastaen, polvistuen hänen eteensä…

Mutta samassa hän hyökkäsi pystyyn. Ponnistaen kaikki voimansa hän avasi silmänsä. Kesken kaipaustaan oli hänen itsesäilytysvaistonsa herännyt — mitäs, jos pelastus olisikin vielä mahdollinen!

Laiva oli vajonnut nopeasti näinä viime hetkinä. Aallot loiskivat jo kannen tasalla, nuoleskellen köysistöä. Keulapuolessa oli kansi märkänä. Monta minuuttia ei laiva enää voisi pysyä pystyssä. Se kallistui yhä pahemmin. Soitto kuului yhä lähempää. Nyt hän saattoi erottaa virren säveleen: »Lähemmä Herra sua…»

Mereltä kuului monenlaisia ääniä. Aivan laivan kyljessä kellui vene täynnään ihmisiä, jotka ääneti kulkivat kohtaloaan kohti. Ylimmältä kannelta syöksyi aika ajoin raskaita, mustia olentoja veteen, joskus useampiakin yhtä aikaa. Nuo ihmisparat toivoivat siten voivansa pelastua veneisiin, toiset taas eivät malttaneet odottaa kuolemaa laivassa. Edelliset huusivat koettaessaan pysytellä veden pinnalla; jälkimäiset painuivat äänettömästi pohjaan, pelkäämättä kuolemaa.

Patterson nousi juuri aurinkokannelle, kun kuului kauhean voimakas paukaus ikäänkuin valtameren helmasta. Tuo ääni huumasi kaikki aistit, tuntui siitä kuin olisi joutunut keskelle tulivuoren kitaa. Vielä toinenkin paukahdus, edellistä kovempi, sähkövalo sammui, ja laivan sydänkammioissa paukkui ja kuohui. Höyrykattilat olivat räjähtäneet ja murskanneet »Titanicin» kahtia. Etupuoli laivaa painui syvälle kadoten heti meren kitaan, peräpuoli kohosi pystyyn peräsimen ja propellien piirtäessä ilmaa.

Patterson kaatui suulleen, kun portaat hänen allaan äkkiä kallistuivat vaakasuoraan asentoon. Ja maatessaan oven takana, joka ilmanpainosta oli sulkeutunut, hän kummasteli tätä uutta luonnonihmettä, jota hän luuli aivohäiriöksi. Hän oli niin pyörällä päästään, ettei hän todellakaan tiennyt, oliko lattia katto vai seinät lattia. Kun hän vihdoin pääsi jaloilleen, huomasi hän, että kova paukahdus oli saattanut hänen korvansa lukkoon. Hän ei kuullut suorastaan mitään.

Nyt vesi alkoi lainehtia hänen ympärillään ja hänen oli pakko kiiruhtaa pois tästä loukosta. Hän astui pari askelta eteenpäin, mutta kun portaat loppuivat, alkoi hän uida. Suurella vaivalla hän irtaantui köysistä, jotka olivat kiertyneet hänen ympärilleen kuin kuolettavat käärmeet. Vesi oli niin kylmää, että hän aluksi ei voinut hengittää. Hän koetti rauhoittua ja kääntyi siis selälleen. Tähdet loistivat hänen yläpuolellaan. Mutta heijastus veden pinnalla oli säröistä, liikkuvaa. Hän tiesi, mitä se merkitsi; sadottain ihmisiä taisteli vedessä elämästänsä samoinkuin hänkin, ja vaikka se lisäsi vaaraa, oli hän sittenkin kiitollinen äkillisestä kuuroudestaan, jotta hänen ei tarvinnut kuulla niitä hätähuutoja, jotka varmaankin kajahtivat hänen ympärillään näinä kauhun hetkinä.

Henry Patterson oli jo lapsena ollut reipas uimari. Uinti olikin oikeastaan ainoa urheilu, jota hän viime vuosinakin johdonmukaisesti oli harjoitellut. Pelastusvyö vain esti hänen liikkeitään, mutta hän käsitti sittenkin, että se myöhemmin, kun hänen voimansa olivat uupuneet, voisi olla hänelle hyväksi avuksi. Sen sijaan hän riisui yltään niin paljon vaatteita kuin mahdollista ja katseli ympärilleen. Pikimusta yö, jonka yläpuolella kaareutui yhtä pikimusta, joskin tähtikirkas taivas. Kaukana idässä oli valoisampi kajastus, mutta se näytti olevan niin kaukana, että tuntui siltä, kuin se ei koskaan ulettuisi tänne saakka. Vesi kuohui kuin koski hänen ympärillään. Ja kaukana häämöitti lukematon joukko pelastusveneitä, jotka kaikki pyrkivät valoa kohti.

Mutta vastakkaisella puolella piirsi »Titanicin» pystyyn kohonnut perä kuin korkea vuori taivaanlakea. Sen vajotessa syvyyteen veti se kaikki läheisyydessä olevat esineet ja olennot mukanaan pyörteeseen. Patterson tunsi äkkiä itseään vahvemman voiman vetävän häntä valtameren pohjattomaan syvyyteen, riistäen häneltä kokonaan tunnon sekä jäsentensä hallitsemiskyvyn. Hän pyöri ympäri ja painui alemmaksi, yhä syvemmälle ja syvemmälle. Hän kolahti esineitä vastaan, jotka painuivat syvyyteen aivan kuin hänkin, ja pari kertaa hänestä tuntui, ikäänkuin hän olisi törmännyt ihmisruumiita vasten, jotka olivat yhtä avuttomia kuin hän itsekin. Tätä kesti loppumattomasti — tai ehkäpä vain muutamia minuutteja? Joka tapauksessa kyllin kauan, jotta hän sai kuoleman esimakua. Kun tuo imevä tunne vihdoin lakkasi, ponnisti hän voimiaan päästäkseen jälleen pinnalle, ja saatuaan päänsä ylös ja vetäessään ilmaa keuhkoihinsa, tunsi hän, ettei olisi tarvittu kuin jokunen silmänräpäys lisää, jotta hän ei enää olisi voinut hengittää.

Se huumaava onnentunne, joka valtaa hukkuvan, kun hän jälleen saa ilmaa keuhkoihinsa, antoi hänelle uusia voimia. Vähän matkan päässä hän näki veneen, ja voimakkain vedoin hän ui sitä kohti. Mutta se olikin kauempana kuin hän oli olettanut — voimat alkoivat väsyä, ja vähä väliä hänen täytyi takertua johonkin uiskentelevaan esineeseen. Sen sijaan hän karttoi ihmisiä ja kiersi heidän sivuitseen. Vaistomaisesti hän teki sen, itsesäilytysvaisto ohjasi häntä. Turhaan hän ei ollut lukenut haaksirikkoontuneista, jotka epätoivoissaan olivat takertuneet toisiin kiinni ja vetäneet ne mukanaan syvyyden.

Päästyään veneen tasalle hänen voimansa olivat lopussa. Hän tarttui kiinni sen reunaan, mutta päästi heti otteensa, sillä kova isku sattui hänen rystyihinsä. Hän käänsi suolaveden puoleksi samentamat silmänsä rukoillen veneessä olijoihin ja takertui uudelleen reunaan kiinni. Airo kohosi ilmaan ja laskeutui jälleen alas. Hän käsitti, että veneessä väiteltiin hänestä, oliko hän pelastettava vai eikö.

— Ottakaa minut veneeseen, pyysi hän, tai luuli ainakin pyytävänsä. Mutta vene heilahti pahasti hänen pidellessänsä siitä kiinni, ja helposti se voisikin kaatua kumoon, jos hän pyrkisi siihen. Lähinnä oleva mies uhkasi häntä, teki hurjia liikkeitä ja huusi, vaikkei hän voinutkaan kuulla mitä hän sanoi, ja monet koettivat irroittaa hänen käsiään. Mutta hän piti lujasti kiinni. Viha alkoi kuohua hänessä ja antoi hänelle jättiläisvoimat.

— Ottakaa minut veneeseen, tai kaadan sen kumoon! huusi hän.

Kiihoitus lisääntyi veneessä. Osoitettiin jotakin hänen takanaan — varmaankin toista ihmistä, jolla oli sama aikomus kuin hänelläkin.

Ja äkkiä airo kohosi jälleen.

— Petoja! oli hänen viimeinen ajatuksensa, ennenkuin airo iski häntä päähän. Sormet irtaantuivat. Ja vajotessaan syvyyteen oli hän kuulevinaan ikäänkuin kosken kohinaa yläpuolellaan.

IV.

Pattersonin talo Sheridan roadin varrella oli yksi niistä tuhansista kodeista, joihin tieto »Titanicin» haaksirikosta toi surua ja epätoivoa. Viimeiseen asti mrs Patterson toivoi, että hänen miehensä olisi pelastuneitten parissa, ja yhdessä tuhansien muiden vaimojen, äitien ja tyttärien kanssa hän seisoi tuona unohtumattomana huhtikuun aamuna Valkoisen Tähtilinjan rantasillalla New-Yorkissa, kun »Carpathia» laski maihin pelastuneet haaksirikkoiset mukanaan. Mutta turhaan hän etsi miehensä rakkaita kasvojenpiirteitä niiden joukosta, jotka astuivat rantasillalle, ja yhtä tuloksettomat olivat kaikki hänen tiedustelunsa. Ei kukaan ollut nähnyt mr Pattersonia viimeisen tunnin kuluessa ennen »Titanicin» uppoamista.

Hänellä ei ollut edes sitä lohdutusta, että hän olisi saanut haudata miehensä ruumiin. Turha oli matka Halifaxiin ja kulku tunnettujen ja tuntemattomien loppumattoman pitkän rivin keskitse; ei ainoallakaan ollut kaivatun kasvoja. Kuolleet olivat haudanneet kuolleensa, ja hänen miehensä lepäsi nyt kaksi tuhatta jalkaa veden pinnan alapuolella valtameren pohjassa — hän oli yksi niistä 1.635:stä onnettomasta uhrista, jotka tässä merionnettomuudessa olivat tuhoutuneet koko maailman kauhuksi.

Kaikki, jotka joutuivat yhteyteen mrs Pattersonin kanssa tänä aikana, olivat pakoitetut tunnustamaan, että hän kesti ihmeellisesti onnettomuuttaan. Se on kyllä totta, että se, joka samoinkuin hänen veljensä, lääkäri, joka oli seurannut hänen mukanaan sekä New-Yorkiin että Halifaxiin, oli ollut tilaisuudessa tarkkaamaan häntä lähempää, epäilemättä olisi ollut sitä mieltä, että hänen levollisuutensa oli luonnotonta ja että siinä piili vaara. Tai huomioidentekijä olisi tehnyt sen johtopäätöksen, ettei puolisoiden suhde ollut hyvä ja että miehen äkillinen kuolema ei siis merkinnyt vaimolle suurempaa persoonallista menetystä. Ei kestänyt myöskään kauan, ennenkuin perhetuttavat tulivat surua valittamaan surutaloon ja ihmettelivät suuresti sitä välinpitämätöntä levollisuutta, jolla leski kantoi onnettomuuttaan, ja he vetivät siitä sen johtopäätöksen, ettei tämä avioliitto ollutkaan ollut niin onnellinen kuin he olivat luulleet. Ja siitä ei ollut pitkältäkään siihen otaksumiseen, että nuori leski ennen pitkää menisi uusiin naimisiin. Sillä kateellisimmankin hänen n.s. ystävättäristään täytyi myöntää, että Elinor Coyne Patterson sekä kauneudellaan että rikkaudellaan hyvinkin pian saisi viekoitelluksi miehen ansaansa. Mitä hänen kauneuteensa tuli, niin jotkut arvelivat, ettei hän koskaan ollut näyttänyt niin kauniilta kuin nyt viiden vuoden avioliiton jälkeen. Ja mitä varallisuuteen tuli, niin kaikki tiesivät, että insinööri Patterson vainaja oli tarmollaan ja kyvyllään suuresti lisännyt Coynen suvun rikkautta, joka hänen appensa kuoltua oli langennut hänelle.

Yksi henkilö olisi kuitenkin voinut karkoittaa kaikki nämät panettelut, jos hänellä vain olisi ollut siihen tilaisuutta. Se oli nuoren lesken veli, tohtori Tom Coyne. Tosin hän ei alkujaan ollut suopein silmin katsellut tätä avioliittoa: Henry Patterson oli hänen mielestään, niinkauan kuin hän ei tuntenut häntä lähemmin, ollut ulkomaalainen onnenonkija, joka oli käyttänyt hyväkseen tilaisuutta päästäkseen vankkaan asemaan anastamalla itselleen varakkaan perheen omaisuuden. Mutta mitä enemmän hän tutustui lankoonsa, sitä selvemmin hän käsitti erehtyneensä täydellisesti hänen suhteensa. Tom Coyne oli neljän vuoden kuluessa ollut tilaisuudessa läheltä tarkkaamaan lankoaan sekä puolisona että liikemiehenä, ja hän oli oppinut panemaan häneen arvoa ystävänä sekä ihailemaan häntä. Viime vuoden kuluessa oli tohtori asunut Philadelphiassa, missä hän harjoitti laajaa praktiikkaa köyhälistön ja työläisten parissa, mutta vaikka hän ei siis ollut seurannut sisarensa avioliittoa loppuun saakka, niin olisi hän voinut antaa päänsä pantiksi siitä, ettei sen onnellisempaa avioparia kuin Pattersonin ollut olemassakaan — kunnes kuolema äkkiä erotti heidät toisistaan. Hän oli voittanut täydellisesti sisarensa luottamuksen, ja niillä surullisilla matkoilla, joita he yhdessä olivat tehneet etsiessään kadonnutta, oli se vakaumus hänessä yhä varmistunut, että sisaren ja langon suhde oli ollut mitä parhain.

Sittenkin häntä ihmetytti sisarensa ulkonainen tyyneys. Se oli luonnollista niinkauan kuin hän toivoi miehen pelastuneen; mutta sittemmin se teki häneen kaamean vaikutuksen. Mutta samalla kun sisar kävi yhä levollisemmaksi, sulkeutui hän myös entistä enemmän itseensä. Veljen terävä lääkärinsilmä piti häntä yhä suuremman levottomuuden vallassa silmällä — se tuntui hänestä ikäänkuin tyyneltä ennen myrskyä, ja varmaankin seuraisi sitä vaikeampi kriisi, koska Elinor Patterson tähän saakka oli säilynyt kaikilta suuremmilta sielun järkytyksiltä.

Veljeä ihmetytti ajatellessansa, ettei hän kertaakaan tänä aikana ollut nähnyt kyyneleitä sisaren silmissä. Lopulta jännitys kävi niin sietämättömäksi, että hän suoraan kysyi häneltä mistä se johtui, ettei hän koskaan näyttänyt vähintäkään surun jälkeä.

— Minä suren, kun en voi olla hänen luonaan nyt, kun hän epäilemättä kipeästi kaipaa minun apuani, vastasi mrs Patterson levollisesti. Mutta minulla on selvä tunne siitä, että hän elää ja että me tapaamme vielä toisemme. Minun pitää vain olla kärsivällinen.

Hän sanoi sen niin yksinkertaisesti ja luonnollisesti, että lääkäri huomasi hänen tarkoittavan täyttä totta. Se ei ollutkaan siis perätön se epäilys, joka eräänä päivänä oli herännyt hänessä nähdessään pikku Ingan haikeasti itkevän äitinsä sylissä ja kuullessaan tämän lohduttavan häntä:

— Älä itke, pienokaiseni. Isä tulee kyllä pian takaisin, eikä sinun pidä uskoa mitä palvelijat sanovat.

Tom Coyne oli aikonut moittia sisartaan sen johdosta, että tämä esitti asian lapselle väärässä valossa, mikä hänestä ei ollut oikein ja sitä paitsi aivan turhaakin. Mutta nähdessään miten nuo sanat heti saivat lapsen rauhoittumaan, hän oli luopunut aikeestaan. Nyt hän sai sopivan tilaisuuden puhua asiasta, ja hän aikoi juuri sanoa, miten väärin oli antautua toiveitten valtaan, jotka kuitenkin pettäisivät, kun mrs Patterson lisäsi:

— Tiedän kyllä, mitä aiot sanoa, Tom. Kaikista merkeistä päättäen tuo hirveä onnettomuus on tapahtunut. Mutta tämä on kokonaan tunteen asia. Eihän meillä ole minkäänlaisia todistuksia siitä, että Henry on — että minä olen jäänyt yksin. Ja niinkauan kuin meillä ei niitä ole, niin et voi estää minua toivomasta. Virallisesti olen pukeutunut surupukuun, eikä koskaan juolahtaisi mieleeni puhua aavistuksistani muille kuin sinulle ja pikku Ingalle. Ja sittenkin pelkään, ettet sinäkään ymmärrä minua.

— En osaa sitä todellakaan sanoa, sanoi Tom Coyne alakuloisena. Häntä suretti enemmän sisaren itsepetos kuin jos hän olisi antautunut mitä epätoivoisimpaan suruun. — Minä en ymmärrä sinua lainkaan. Suo anteeksi, mutta minun on mahdoton uskoa yliluonnollisiin asioihin, aavistuksiin, telepatiiaan ja sen sellaiseen!

— Minä tunnen sen selvästi, sanoi mrs Patterson painaen kädellään sydäntään, että Henry elää. Ja minä olen järjestänyt elämäni sen mukaan, että odotan häntä palaavaksi.

Sen hän olikin tehnyt. Ei mitään talossa saatu muuttaa — ei miehen työhuoneessa eikä makuusuojassa. Hän pyyhki itse joka päivä tomua miehensä kirjoituspöydältä ja hän istui niinkuin ennenkin suuressa nojatuolissa kamiinin edessä. Harvoin hän enää otti vastaan vieraita tai läksi itse tuttaviaan tapaamaan, mutta säännöllisesti joka aamupäivä vierivät hänen mustat ajopelinsä rantatietä pitkin Lincoln-puistoon ja taas takaisin. Hän vietti aivan samanlaista elämää kuin ennenkin, paitsi mitä säädyllisyys vaati niin vastikään leskeksi jääneeltä naiselta. Palvelusväkeä ei vähennetty; vain hovimestari, jonka läsnäolo ei ollut tarpeen, kun talossa ei pidetty enää vieraskutsuja, sai lähteä lomalle maalle.

Tom kehoitti sisartaan lähtemään ulkomaille päästäkseen vapaaksi tuosta itsepäisestä ja turhasta odotuksesta. Mutta mrs Patterson pani lujasti vastaan.

— Minäkö lähtisin matkalle, vaikka milloin tahansa voin saada sanoman
Henryltä? huudahti hän. Miten voit edes sellaista ajatella, Tom!

Tom kohautti olkapäitään. Hänestä tuntui kiusalliselta, että sisar oli näin kokonaan piintynyt tuohon ajatukseensa. Mutta hän ei yrittänyt enää saada häntä järkiinsä. Olihan hän levollinen ja tyyni. Tom voisi siis palata takaisin työhönsä Philadelphiaan tarvitsematta pelätä, että hän laiminlöi sisartaan. Mutta hän päätti silloin tällöin käydä häntä katsomassa, sillä kriisin täytyi ennemmin tai myöhemmin tapahtua.

Tyhjältä tuntui talossa Tom Coynen lähdettyä. Rouva Elinor kulki itseksensä tahtomatta tunnustaa, että hän alkoi käydä levottomaksi. Hiipivä hermostuminen sai hänessä vallan, aivankuin salainen tauti. Hän rupesi ratsastamaan saadakseen liikuntoa, oli ulkona puolet päivää voittaakseen heikkoutensa, mutta se onnistui vain puolittain. Vaikka hän ruumiillisesti olisi ollut miten väsynyt tahansa, niin rauhaa hän ei sittenkään saanut. Hän oli sielullisesti sairas. Epäilys oli alkanut hiipiä mieleen, jo sekin seikka, ettei hän enää yhtä selvänä kuin ennen kuullut sisäistä ääntä, joka vakuutti miehen yhä elävän, teki hänet rauhattomaksi. Hän tunsi suurta tyhjyyttä, jäytävää kaipausta, vaikka hän ei uskaltanut mainita sitä nimeltä. Sillä hän tunsi, että jos hän kadottaisi uskonsa, niin hänen voimansa olisivat myös kokonaan lopussa.

Ja sittenkin — se oli hyvinkin vaikeaa joskus. Aika kului, eikä sanaakaan kuulunut Henrystä!

Kovin yksin hän olikin.

Olihan hänellä Inga, pieni nelivuotias, kultakutrinen tyttönsä, heidän yhteinen lapsensa. Hän koetti askarrella pienokaisen kanssa entistä enemmän, ja tyttö olikin hänen paras liittolaisensa. Omituista miten lapsen ajatukset olivat kiintyneet isään. Kun he olivat kahden, puhuivat he alituisesti isästä. Kesken leikkiäkin saattoi isä muistua lapsen mieleen, ja purskahtaen itkuun hän kysyi silloin äidiltä kietoen käsivartensa hänen kaulaansa:

— Sanopa, äiti, milloin isä tulee? Minun on niin hirveän ikävä häntä!

Tai hän opetti äidille kaikki ne leikit, joita isä oli hänelle opettanut, ja silloin hän sanoi usein:

— Niin ei isä olisi tehnyt. Hän teki niin ja niin. Kun hän tulee kotiin, niin hän opettaa sinuakin.

Sillä lapsi ei epäillyt hetkeäkään, ettei isä palaisi takaisin. Äiti oli sen sanonut ja uskoi itsekin isän palaavan. Mutta odotus tuntui kummastakin pitkältä…

Eräs henkilö kävi usein talossa tänä aikana. Se oli Oskar E. Hall, perheen asianajaja, suurikasvuinen, sileäksi ajeltu ruotsalais-amerikkalainen mies, sitä lajia, joka kernaasti unohtaa äidinkielensä ja kansallisuutensa niinpian kuin ei niistä ole enää suoranaista hyötyä. Patterson ja hän olivat tulleet Amerikkaan samalla laivalla, opiskelleet jonkun aikaa samassa collegessä ja tehneet ystävyysliiton, jossa edellinen aina oli antava, vieläpä siinä määrin, että Hall tuskin olisi ollut se mikä hän oli — asianajaja ja tunnetun lakitoimiston johtaja — jollei Patterson olisi avustanut häntä hyvälle alulle. Olivatpa he yhdessä perustaneet patenttitoimistonkin, joka kuitenkin lyhyen kukoistusajan jälkeen oli lopettanut toimintansa syistä, joita ei kukaan sivullinen tuntenut. Patterson oli sen jälkeen hankkinut Hallille työtä eri liikkeiden ja yhtiöiden palveluksessa, ja lopulta hän oli määrännyt hänet viimeisen tahtonsa toimeenpanijaksi. Henry Patterson, joka oli tunnettu huolellisuudestaan ja varovaisuudestaan kaikissa toimissaan, oli näet ennen lähtöään Eurooppaan tehnyt testamenttinsa, ja ominaista tälle kelvolliselle liikemiehelle oli se, että hän oli testamentissaan tarkasti määrännyt, miten hänen liikettään oli edelleen hoidettava lesken ja tyttären puolesta. Hallin tehtävä testamentin toimeenpanijana tuli sen kautta paljoa helpommaksi, ja siksipä saattoikin tuntua siltä, kuin ei Hall yksinomaan liikeasioiden tähden niin tuhka tiheästi olisi käynyt surutalossa, varsinkaan kun rouva Elinor ei ymmärtänyt paljoakaan liikeasioista ja täydellisesti luotti mr Hallin arvostelukykyyn.

Asian laita olikin sellainen, että — Hall tunnusti sen suoraan itselleen, vaikkei suinkaan muille — tarkalleen punnitut motiivit ohjasivat hänen askeleitaan, kun hän niin usein astui Pattersonin taloon. Rouva Elinor oli siihen aikaan, jolloin hän oli vielä miss Elinor Coyne, viehättänyt häntä suuresti, ehkäpä ei niin paljon kauneutensa voimalla kuin isänsä rahoilla. Sillä Oskar E. Hall oli laskeva luonne, joka jo varhain oli oppinut, että tunteet voivat helposti johtaa harhaan, jos niiltä puuttuu aineellista pohjaa, ja karriääri oli ollut alusta alkaen hänen elämänsä ojennusnuorana. Elinor Coyne olisi merkinnyt hänelle onnenpotkausta, joka olisi saattanut hänet päämäärään, mutta Henry Patterson oli ennättänyt väliin ennenkuin asianomainen oli aavistanut mitään siitä hiljaisesta taistelusta, jota ystävät olivat käyneet keskenänsä. Hall oli purrut hampaansa yhteen ja niellyt pettymyksensä. Jos hän mielessään oli katkera onnellisempaa ystäväänsä kohtaan, ei hän sitä ainakaan osoittanut. He työskentelivät yhdessä niinkuin ennenkin, ja Hall käytti huoleti hyväkseen niitä etuja, joita hänellä oli ystävänsä asemasta Coynen talon vävynä. Joskus hän hiukan katkerasti hymyillen arveli, että hänen etunsa oli yhtä suuri kuin toisen n.s. onni — ja sitä paitsi hän oli riippumaton!

Hall ei ollut oikeastaan seurustellut Pattersonin talossa. Vain silloin tällöin oli hänet kutsuttu suurempiin kutsuihin, ja aina hänen käytöksensä emäntää kohtaan oli ollut niin moitteeton, että Patterson miltei oli unohtanut, että he kumpikin olivat kilpailleet hänen suosiostansa. Ainakin hän oli aivan rauhallinen Hallin tunteiden suhteen, koska hän oli määrännyt hänet viimeisen tahtonsa toimeenpanijaksi, tehtävä, jonka pakostakin täytyi saattaa hänet yhteen lesken kanssa.

Tässä suhteessa ei Henry Patterson ollut kuitenkaan ollut kyllin tarkkanäköinen. Tosin ei rouva Elinor, onnettomuuden tapahtuessa, tiennyt mitään Hallin tunteista, mutta siinä oli jo kylliksi, että tie lesken luo oli avoinna, jotta Hall ryhtyisi toimeen. Olihan Elinor Patterson sitä paitsi arvokkaampi saalis kuin Elinor Coyne — sen tosiasian asianajaja tunsi paremmin kuin kukaan muu, sillä hän, joka päiväkausia istui Pattersonin tilikirjojen ääressä, oli täysin selvillä hänen liikekannastaan.

Asia olisi siis selvä mitä häneen tuli. Tällä kertaa oli kultalintu pyydettävä ansaan millä hinnalla hyvänsä! Tavattomalla huolella ja viekkaudella, joka oli pelastanut hänet monestakin pulasta, hän suunnitteli sotajuontaan.

V.

Eteläisen sairaalan ylilääkäri Liverpoolissa, tohtori Bartlett, pudisti pahoillaan päätään sulkiessaan yksityishuoneen n:o 6:n oven.

— »Nimetön» huolestuttaa minua, sanoi hän hoitajattarelle. Ei huomattavaa muutosta parempaan tämän viikon kuluessa, vaikka olen koettanut kaikkia mahdollisia keinoja.

Hoitajatar huokasi. Mrs Burt oli erinomaisen ystävällinen vanha nainen, joka hoiti yksityishuoneittensa sairaita äidillisellä huolenpidolla ja valvoi aivan väsyksiin saakka, kunhan hän siten saattoi pelastaa jonkun »holhokeistaan». »Nimetön» — ei kukaan sairaalassa tiennyt kuka hän oli, siksi häntä nimitettiin tällä salaperäisellä nimellä — oli voittanut aivan erikoisesti hänen rakkautensa, osittain sen salaperäisyyden vuoksi, joka ympäröi häntä, osittain ja ehkä kaikkein eniten sen vaivan tähden, jota hän tuotti hänelle. Hän oli saanut valvoa useita öitä nimettömän tähden ja nähnyt hänestä enemmän vaivaa kuin kaikista muista sairaista yhteensä. Ja seurauksena oli nyt ollut se, että hänestä oli tullut hoitajattaren silmäterä.

Huokaus tuli siis suoraan sydämestä. Tohtori Bartlett, joka tunsi hoitajattaren varsin hyvin, sillä tämä oli parikymmentä vuotta palvellut hänen sairaalassaan, ei epäillyt hetkeäkään, ettei sairas ollut saanut parasta hoitoa mitä yleensä sairaalassa saattoi tulla sairaitten osaksi, mutta sittenkään hän ei ollut täysin tyytyväinen mrs Burtiin. Hän vaati joskus hoitajattarilta ihmeitä, joihin hän itse ei pystynyt, varsinkin sellaisissa tapauksissa, kun lääkkeet, leikkaukset tai muut suorastaan tieteelliset keinot eivät auttaneet, vaan parantuminen riippui pääasiallisesti älykkäästä hoidosta. Ja älykkyydestä mrs Burtia tuskin saattoi syyttää. Jos hän pitkän praktiikkansa aikana sittenkin oli saanut joitakin »ihmeitä» aikaan, niin johtui se pikemmin hänen sydämestään ja vaistoistaan kuin järjestään.

Sydän ja vaisto voi tosiaankin vaikeissa tapauksissa saada enemmän aikaan kuin loistavin äly. Ja sitä tohtori Bartlett oli toivonut numero XXX:n — »nimettömän» tapauksessa. Kun tämä toive kuitenkin petti, oli hän hiukan pahoillansa.

— Onko hän puhunut? kysyi hän.

— Ei, ei ainoatakaan selvää sanaa ole tullut hänen huuliltaan sen jälkeen kuin hänet tuotiin tänne. Olen melkein varma siitä, ettei hän ymmärrä englanninkieltä.

— Minä olen toista mieltä.

— Houriessaan hän puhuu aina jotakin muuta kieltä. Sisar Mary, joka ennen on ollut merimiessairaalassa, väittää hänen puhuvan ruotsia.

Tohtori nyökkäsi.

— Mutta meidän täytyy vähitellen saada hänet ilmaisemaan nimensä, sanoi hän. Viranomaiset ahdistavat minua kysymyksillään. He pelkäävät selkkauksia, jos mies esimerkiksi on varakas tai henkivakuutettu ja varmaankin hän on julistettu kuolleeksi.

— Tohtori siis luulee…?

— Siinä asiassa minun ei tarvitse nojautua vain oletuksiin. Heti ensi silmäykseltä näin, ettei mies kuulunut työläisluokkaan. Ei kellään työmiehellä ole niin pehmeitä lihaksia kuin hänellä. Kädet olivat tosin nahattomat, kun hänet tuotiin tänne, mutta se ei merkitse mitään. Olen sittenkin aivan varma asiastani. Vaikka mies siis ei ole raskaantyöntekijä, niin ei se silti tarvitse merkitä, että hän on varakas. Ehkäpä hän on tuota hienompaa skandinaavilaista vientitavaraa, jota lähetetään meren tuolle puolen.

— Niin, mutta hän ei ole mikään roisto, sanoi mrs Burt niin kiihkeänä ja suurella vakaumuksella, että tohtorin täytyi salavihkaa nauraa.

— Enhän minä sitä sanokaan, vastasi hän hyväntahtoisesti. Joka tapauksessa meidän täytyy saada selko hänen nimestään. Sen toimen minä annan teille, mrs Burt. Minulle hän ei vastaa.

— Entäs vaitiolokäsky, tohtori?

— Peruutetaan, tohtori nyökkäsi päätään. Yritetään nyt vastakkaisilla keinoilla, mutta varovaisesti — liiaksi ei saa lörpötellä. Hänen aivonsa eivät siedä vielä liiaksi voimistelua. Vain pieniä annoksia, joita vähitellen lisätään, ymmärrättehän?

— Ymmärrän kyllä, tohtori.

Barlett hymyili itsekseen, jatkaessaan kierrostaan sairaiden luona. Tuon kelpo lesken kasvot olivat äkkiä kuin kirkastuneet, kun hän oli peruuttanut määräyksensä, ettei sairaan kanssa saisi puhua. Tämä äänettömyydenlupaus oli hänelle varmaan ollut hirveän tuskallinen!

Sen saattoikin heti huomata, kun sairaanhoitajatar astui potilaan huoneeseen. Vähemmän totuudenmukaisesti kuin tarkoituksella rohkaista sairaan mieltä hän kertoi, että lääkärillä oli hyvät toiveet hänen parantumisestaan, koska itsepäinen kuume nyt vihdoinkin oli väistynyt ja sairas oli ruvennut hiukan syömään. Ulkona oli kevät, jatkoi hän sitten — saisikohan hän hiukan kohottaa kierrekaihdinta, jotta aurinko pääsisi pilkistämään sisälle? Ehkäpä hän saisi avata hiukan akkunaakin? Jospa hän vain tietäisi, miten ihana ilma oli!

Sairas ei vastannut mitään. Näytti siltä, kuin hän ei olisi ymmärtänyt hoitajan puhetta. Sisäänpäinkääntynyt, miettivä ilme kasvoilla ei muuttunut hetkeksikään. Katse oli kiintyneenä vastakkaiseen seinään, ja kun se joskus siirtyi puhujaan, ei se ilmaissut vähintäkään ymmärtämystä. Jollei mrs Burt aikaisemmin olisi todennut, että sairas saattoi kuulla puhetta ja melua, olisi hän voinut luulla häntä aivan kuuroksi.

Kasvot päänaluksella olivat laihat ja kalpeat. Silmät olivat luonnottoman suuret ja niin kirkkaansiniset, että mrs Burt ei voinut kyllikseen ihmetellä niiden väriä. Otsalla hänellä oli side, ja kädet, jotka lepäsivät liikkumattomina peitteellä, olivat myöskin kääreissä.

Kun muutamat merimiehet viikkoa aikaisemmin olivat tuoneet »nimettömän» sairaalaan, oli skottlantilainen kapteeni muutamin sanoin kertonut, mistä he olivat löytäneet hänet. Matkalla Baltimoresta Liverpooliin oli »Iverness» -laivasta huomattu huhtikuun 17 päivänä vene, jonka mastossa oli liehunut hätämerkki. Veneessä oli ollut »Titanicin» nimi, ja siinä olevasta neljästä henkilöstä oli kolme kuollut joko nälkään tai kylmään, neljännessä oli vielä hiukan eloa, joskin hän oli tiedoton. Viimeksimainittu otettiin laivaan, jota vastoin ruumiit haudattiin merimiesten tapaan mereen. Pelastetun tila lääkärien tutkiessa häntä oli arveluttava, joskaan ei aivan toivoton. Hän oli nälästä ja janosta niin riutunut, että kuolema ei ollut kaukana, sitä paitsi oli hän saanut kylmänvikoja, niin kevyesti kuin hän oli puettu. Niinikään oli hänellä avoin haava päässä, kaikesta päättäen oli häntä tylsällä aseella isketty niin hirveällä voimalla päähän, että kallo oli murskautunut ja aivotulehdus oli pelättävissä. Keuhkokuume hidastutti vielä lisäksi yleistä parantumista, eikä sairasta oltu kaikista yrityksistä huolimatta saatu laivassa heräämään tajuntaan. Siinä tilassa hänet tuotiin Liverpoolin sairaalaan. Potilaalla ei ollut yllään minkäänlaisia vaatteita tai esineitä, joiden nojalla olisi voitu saada selkoa hänen nimestään tai säädystään.

Aluksi oli potilas sairaalassa sijoitettu yleiseen osastoon, kolmisenkymmenen muun sairaan pariin, mutta koska hänen tilansa oli huolestuttava ja hänen hoitonsa vaati erikoista huolta, oli hänet varsin pian siirretty mrs Burtin yksityis-osastolle. Koko sairaala seurasi erikoisella mielenkiinnolla »nimettömän» tilaa, ja niinpian kuin sanomalehdet olivat saaneet vihiä siitä, että sairaalaan oli tuotu eräs »Titanicin» uhreista, sisälsivät ne joka päivä selostuksia sairaan tilasta sekä panivat kaikenlaisia huhuja hänestä liikkeelle. Koko Englanti, vieläpä koko maailma puhui näinä päivinä yksinomaan tästä hirvittävästä valtameren onnettomuudesta, jossa toistatuhatta onnetonta matkustajaa oli heittänyt henkensä, ja Liverpoolin sanomalehdet, jotka muuten saivat tätä kauhuntapausta koskevat tietonsa Lontoosta käsin, käyttivät tilaisuutta hyväkseen kietoen tämän erikoisen sankarinsa salaperäisyyden merkillisimpään verhoon. Kerran oli eräässä uutiskiihkeimmässä lehdessä ollut »nimettömän» haastattelukin sekä hänen valokuvansa, vaikkei onnettoman uhrin huulien yli ollut tullut ainoatakaan sanaa sen jälkeen kuin hänet oli maihin tuotu. Siten »nimetön» oli tietämättään tullut kuuluisuudeksi, jonka kohtaloa tuhannet ihmiset seurasivat. Ja ennenkuin tiedettiin mitään hänen olosuhteistaan tai varallisuudestaan, olivat yhdistykset ja yksityiset henkilöt antaneet suuria summia haaksirikkoontuneen hyväksi käytettäväksi, ja useat hempeämieliset naiset lähettivät itsepäisesti hänelle kukkasiakin, joskaan potilaalla, joka juuri oli voittanut vaikean keuhkokuumeen, ei voinut niistä olla vähintäkään iloa.

Tämä yleinen huomio, jota osoitettiin »nimettömälle», enensi vielä sitä mielenkiintoa ja uteliaisuutta, jota mrs Burt tunsi potilastaan kohtaan, mutta katsellessaan nyt häntä, kun hän makasi liikkumatta ja tunnottomana vuoteellaan, huomasi hän, että se tehtävä, jonka ylilääkäri oli antanut hänelle, oli helpommin sanottu kuin tehty. Silminnähtävästi potilas ei ymmärtänyt englanninkieltä. Mrs Burt jutteli siitä huolimatta yhä edelleen ja koetellessaan potilaan ruumiinlämpöä, joka olikin jo melkein normaali, hän ensi kertaa ilokseen näki selvän ja järkevän ilmeen hänen silmissään.

Mrs Burt oli, vaistonsa ohjaamana, puhunut potilaalle tämän vanhemmista ja siitä levottomuudesta, jota he varmaankin tunsivat, kun he eivät tienneet, minne heidän poikansa oli joutunut. Ja kun potilas kuuli sanan »isä», joka englannin ja ruotsin kielellä on melkein sama, hätkähti hän.

Hyvän aikaa potilas makasi ääneti, mutta hän ei ollut enää liikkumaton. Varmaankin tuo sana »isä» tuotti hänelle levottomuutta. Hän kääntyi rauhattomana vuoteellaan ja nyppi peitettään. Kerta toisensa jälkeen hän kohotti oikeaa kättään ja tarkasteli sidettä, ojensi sormiaan ja katsoi avuttomana hoitajattareen.

Mrs Burt tarttui potilaan käteen ja puhui hänelle ikäänkuin rakkaalle lapselle.

— Särkeekö kättä? Sehän on melkein terve — parin päivän kuluttua voidaan side poistaa. Mikä onni, ettei siihen tullut verenmyrkytystä; se näytti sangen vaaralliselta aluksi…

Sairas liikutteli sormiaan ja katseli ympärilleen. Hoitajatar alkoi pelätä uutta kuumekohtausta.

Sitten hän lausui ensimäiset selvät sanansa puhtaalla englanninkielellä:

— Luuletteko, että kykenisin kirjoittamaan tällä kädellä?

Mrs Burt tuli niin iloiseksi, että hän ilman muuta rikkoi lääkärin määräyksen.

— Tietysti te kykenette! huudahti hän innoissaan. Malttakaahan — minä tuon heti paperia ja kynää.

Hänellä oli todellakin syytä iloita. Eivät koskaan mitkään arkipäiväiset englantilaiset sanat olleet tuottaneet hänelle niin paljon iloa kuin nämä — ja sitä paitsi hänellä oli toivoa varsin pian saada tietää potilaansa nimikin.

Palattuaan takaisin sairaan luo kohotti mrs Burt hänet istualleen vuoteessa ja laski paperin ja kynän tarjottimelle hänen polvilleen. Käsi, kun side siitä poistettiin, oli ikäänkuin kutistunut ja punaisen keltainen, mutta sormia saattoi liikuttaa, ja se oli pääasia.

— Mikä päivä on tänään, kysyi potilas.

— Toukokuun neljäs. Te olette ollut täällä täsmälleen viikon.

— Täälläkö minä olen? kysyi potilas osoittaen painettua nimeä paperin kulmassa: Liverpoolin eteläisessä sairaalassa.

— Aivan niin.

Ja sitten potilas kirjoitti vapisevalla ukon käsialalla valkealle paperille: »Liverpool toukokuun 4 p. 1904.»

Sitten hän äkkiä keskeytti.

— Se ei ole oikein, sanoi hän aivan varmasti.

— Mikä? Mrs Burt tuki häntä katsellen kirjoitusta sairaan olan yli.

— Päivämäärä, sanoi potilas moittivalla äänellä. Toukokuun 4 päivänä olin vielä kotona kartanossa.

Mrs Burt joutui ymmälle. Hän ei voinut käsittää, miksi potilas kirjoitti 1904, vaikka oli vuosi 1912. Tähän hän ei ollut valmistunut, eikä hän tiennyt mitä hän sen johdosta sanoisi, sillä varomattomalla sanalla voisi olla ikävät seuraukset. Mutta jotakin hänen täytyi sanoa. Seuraten siis vaistoaan hän virkkoi:

— Suokaa anteeksi, minä erehdyin. On kesäkuun 4:s.

Monivuotinen kokemus oli opettanut hänelle, ettei ollut hyvä vastustaa sairaita, joiden tila oli vielä arveluttava, sillä vastustus saattoi aikaansaada taudin uudistumisen tai häiritä parantumista. Mutta hän pelästyi pahasti, kun potilas kärsimättömästi kääntyi puoleksi häneen päin.

— Tarkoitatte tietysti heinäkuuta, sanoi potilas painostaen.
Onnettomuus tapahtui kesäkuun 28 päivänä, siis täytyy nyt olla heinäkuu.

Ja välittämättä sen enempää hämmästyneestä hoitajattarestaan, alkoi hän kirjoittaa toiselle paperi-arkille hitaasti ja vaivalloisesti:

»Liverpool, heinäkuun 4 p. 1904.

Rakas isä ja äiti! — Minä pelastuin ihmeen kautta »Norjan» haaksirikosta. Makaan nyt sairaalassa. En ole jaksanut aikaisemmin kirjoittaa, mutta olen pahoillani, että olen tuottanut teille levottomuutta. Paranen kyllä pian. Terveisiä kaikille pitäjäläisille.

Henrik.»

Ei siinä ollut montakaan riviä, mutta osoitettuaan kirjeen »lautamies Petter Anderssonille» Porvoon seuduille, olivat hänen voimansa aivan lopussa ja hän vaipui hengästyneenä tyynyjen varaan.

Hetkeä myöhemmin oli kuume jälleen noussut.

Samana iltana neuvottelivat tohtori Bartlett ja mrs Burt yhdessä tohtorin yksityisessä vastaanottohuoneessa. Kelpo vanha hoitajatar oli siinä määrin suunniltaan, että hän vain suurella vaikeudella saattoi kertoa, mitä yksityishuoneessa n:o 6 oli tapahtunut. Vain se ajatuskin, ettei hänen potilaansa olisi ollut »täysin» järjissään, vaan että hänet ehkä siirrettäisiin mielisairaalaan, oli hänestä niin hirveä, että hän unohti kokonaan, mikä ansio hänellä oli ollut siinä, että tunnettiin nyt potilaan nimi.

Tohtori Bartlett istui kauan mietteissään. Tapaus oli hyvin vakava. Tosin hän ei, niinkuin mrs Burt, ollut huolissaan potilaan järjestä, mutta se vaara oli aina tarjona, ellei sairasta kohdeltaisi kyllin suurella varovaisuudella. Sehän oli selvää, että hän luuli olevansa mukana kahdeksan vuotta sitten sattuneessa haaksirikossa, ja sekoitti sen »Titanicin» tapaturmaan. Tohtori Bartlett muisti vallan hyvin »Norjan» onnettomuuden, ja sai helposti selkoa siitä, että päivämäärä, jonka potilas oli maininnut, piti paikkansa. Mutta kysymys oli nyt vain siitä, oliko tämä harhaluulo, varsin tavallinen muuten potilaille, jotka olivat saaneet kestää ankaria sekä henkisiä että ruumiillisia kärsimyksiä, vain satunainen, vain johtuiko se muistin katoamisesta, joka taas oli seurauksena siitä kovasta iskusta, jonka potilas oli saanut päähänsä ja joka ehkä oli vahingoittanut joitakin aivokeskuksia. Edellisessä tapauksessa sopiva hoito voisi poistaa pahan, mutta silloin olisi tärkeätä tuntea potilaan elämä ja olot viime kuluneina kahdeksana vuotena, ja siinäpä juuri pulma olikin. Olisi välttämätöntä kutsua sairasvuoteen ääreen joku henkilö, joka tuntisi potilaan entisyyden ja vähitellen voisi herättää hänen muistinsa henkiin, mutta mistä sellainen henkilö oli otettavissa. Oli selvää, ettei sairas ollut ensi kertaa ollut menossa Amerikkaan, sillä hän puhui englanninkieltä niin virheettömästi, että se voitti ensikertalaisten taidon täydellisesti. Hän oletti, että sairas näinä kahdeksana vuonna oli oleskellut seuduilla, missä englanninkieli oli pääkielenä, ja täytyi siis koettaa päästä henkilöiden yhteyteen, jotka tänä aikana olivat olleet hänen kanssaan tekemisissä.

Tässä asiassa hänellä oli ainakin yksi johde: nimi. »Nimetön» ei ollut enää nimetön. Kun sisar Maryn avulla oli saatu selkoa siitä, että potilaan kirjoittama kirje oli osoitettu hänen isälleen, niin ei ollut vaikea allekirjoituksen ja osoitteen avulla muodostaa hänen nimensä: Henrik Andersson. Tohtorin viaksi ei ole luettava, että hän tässä erehtyi, hän ei tietystikään voinut tietää, että monella paikkakunnalla Suomessa seurattiin sitä alkuperäistä tapaa, että sukunimi muodostettiin isän ristimänimestä.

Niinpä tohtori Bartlettin yritykset saada huoneen n:o 6:n potilas yhteyteen oman aikansa kanssa epäonnistuivat. Nimeä Henrik Andersson ei löytynyt »Titanicin» matkustajaluettelosta, ja vaikka sanomalehdet niinhyvin uudessa maailmassa kuin vanhassakin puhuivat tästä haaksirikkoontuneesta ruotsalaisesta, ei ilmestynyt ketään, jolla olisi ollut oikeuksia häneen. Ja jonkun ajan kuluttua palautettiin potilaan kirjoittama kirjekin avaamatta, ja sen kuorelle oli lyhyesti kirjoitettu:

»Vastaanottaja kuollut.»

VI.

Rouva Elinor piti sitä suurena onnena, että hänellä tänä aikana oli läheisyydessään henkilö, johon hän saattoi luottaa niin täydellisesti kuin Oskar E. Halliin. Hänen silmissään hän oli käytännöllinen, taitava ammattimies, joka oli täydellisesti perehtynyt juriidillisten muodollisuuksien sokkeloihin, ja sitä paitsi hän monivuotisen ystävyytensä nojalla Henry Pattersoniin oli läheisissä suhteissa perheeseen. Hänen rehellisyyttään ja epäitsekkyyttään Elinor ei hetkeäkään epäillyt. Henry oli luottanut häneen täydellisesti — siis hän ansaitsi myös luottamusta.

Että Hall tuntui olevan hyvin huvitettu Elinorista, oli liikuttavaa nuoren rouvan mielestä, sillä sehän todisti vain, miten kiintynyt hän oli Henryyn. Ja Elinor oli kiitollinen Hallille siitä hienotunteisesta tavasta, jolla hän kohteli häntä pitäessään häntä erillään kaikista oikeudellisista muodollisuuksista, jotka aina seuraavat kuolemantapausta varakkaan perheen keskuudessa, sekä siitä tunnustuksesta, jonka Hall antoi Henrylle. Elinor ei ollut kylliksi tarkkasilmäinen huomatakseen, miten Hall toisissa tapauksissa taas toi omat etunsa esille ystävän kustannuksella — hän teki sen todellakin niin hienosti ja näennäisesti tarkoituksettomasti, että hän olisi vetänyt useimpia nenästä. Hall pysytteli silloin aina alalla, joka oli Elinorille aivan tuntematon, ja jolla hän siis saattoi huoleti jatkaa kujeiluaan, nimittäin liikeasioissa. Tällä alalla oli Elinor aivan erikoisesti ihaillut miestään. Vaikka tämä olikin harvoin puhunut toimistaan konttorissaan, oli sittenkin niissä piireissä, joissa Elinor liikkui, kerrottu siksi paljon toimeliaasta Henry Pattersonista, hänen onnistuneista keinotteluistaan ja erinomaisista kaappauksistaan, että nuo tiedot olivat tulleet hänenkin korviinsa. Ja niitä vaikeampi Elinorin oli kaikkea tuota käsittää, sitä korkeammaksi kasvoi se jalusta, jolle hän kohotti miehensä.

Ihailu olikin hyvin suurena tekijänä Elinorin tunteissa miestään kohtaan. Hän ihaili häntä gentlemannina, puolisona ja isänä, mutta hän ihaili häntä ehkä kaikkein eniten liikemiehenä. Sen Hall oli vaistomaisesti tuntenut ja siksi hän ensi sijassa kohdisti ponnistuksensa tähän kohtaan. Hän menetteli hyvin varovaisesti. Hän oli erinomainen sotapäällikkö, ja hitaasti, pienin annoksin hän jakoi myrkkyään. Elinorin itsensä huomaamatta se alkoikin vaikuttaa. Jalusta, jolle hän oli kohottanut liikemies Henry Pattersonin, alkoi alentua, hitaasti ja huomaamatta, tuuma tuumalta.

Oli vain ajankysymys, milloin Oskar E. Hall saisi anastaa toisen paikan.

He istuivat usein yhdessä keskustellen. Ja näiden keskustelujen aikana osasi asianajaja järjestää asiat siten, että hän, joka paitsi ammattitietojaan omisti hyvin rajoitetun sivistysmäärän, aina esiintyi edullisimmassa valossa. Jo alusta alkaen hän oli käyttänyt holhoavaa tapaa Elinoriin nähden voidakseen johtaa häntä mielensä mukaan.

Tosin Hall hyvin usein ikävystytti Elinoria. Nuori rouva ei voinut käsittää, miksi Hall niin itsepäisesti tahtoi pitää pitkiä esitelmiä aineista, jotka tietenkään eivät voineet huvittaa häntä. Toisaalta hän oli kylläksi Eevan tytär ollakseen hiukan hyvilläänkin siitä, että toinen luuli hänen olevan siksi älykkään ja henkisesti joustavan, että hän saattoi olla huvitettu hänen harrastuksistaan.

Epäiltävää on kuitenkin, tokko Hall koskaan tällä tavalla olisi voinut herättää hänessä ihailua, niinkuin hän toivoi. Sillä Elinor oli tänä aikana liian hajamielinen kiinnittääkseen huomiota toiseen mieheen, jonka hänen puolisonsa oli määrännyt hänen omaisuutensa hoitajaksi.

Elinorin hajamielisyys vain lisääntyi päivä päivältä. Ja Hall huomasi, että hän voisi pilata koko asiansa, jos hän liian tarkasti seuraisi suunnitelmaansa. Silloin hän teki täysikäännöksen. Pitäen kiinni siitä väitteestä, että nainen ajattelee sydämellään, koetti hän vedota Elinorin tunteellisuuteen.

Hall oli aina osoittanut huomiota Elinorin terveydentilaa kohtaan, ja käyttäen hyväkseen nuoren rouvan tilapäistä kalpeutta hän eräänä päivänä mitä liikuttavimmalla huolenpidolla käänsi keskustelun tähän aineeseen.

— Te tuotatte minulle todellakin huolta, rakas mrs Patterson, sanoi Hall pitäen hänen kädestään kiinni kauemmin kuin mitä olisi ollut välttämätöntä. Te olette laihtunut peloittavassa määrässä viime aikoina. Teidän täytyy hoitaa itseänne.

Rouva Elinor oli siksi väsynyt valvotun yön jälkeen, että hän oli kiitollinen näistä osaaottavista sanoista. Mutta oikeastaan ei häntä ruumiillisesti vaivannut mikään. Henkisesti vain hän kärsi, siitä johtui tilapäinen kalpeus ja mustat renkaat silmien alla.

Hall ei ollut kuulevinaan Elinorin rauhoittavia vakuutuksia, vaan tahtoi väkisin kutsua kotilääkärin taloon. Hän ehdotti sitäkin, että lähetettäisiin sähkösanoma Elinor rouvan veljelle, mutta siihen tämä ei mitenkään suostunut. Hall oli kuitenkin tyytyväinen välikohtaukseen, sillä hänen oli onnistunut saada ääneensä ja katseeseensa siksi paljon lämpöä, että Elinorin viattomuudessaan täytyi käsittää se osanotoksi, mutta helposti myöskin muuksi.

Seuraavana päivänä Elinor oli taas aivan terve, mutta Hall kohteli häntä sittenkin kuin potilasta ja teki hänelle ehdotuksen, jota hän jo kauan oli hautonut mielessään.

— Sehän on selvää, ettei kaupungin ilma ole teille hyväksi, sanoi hän.
Te kaipaatte vaihtelua, ilmanvaihdosta, uusia kasvoja ympärillänne.
Miksikä te ette lähde matkoille?

Mutta Elinor pudisti päätään. — Minä vakuutan teille, ettei se ole tarpeen. Minä olen täysin tyytyväinen olooni. Matkoilla yksinäisyys on kahta tuntuvampi.

Nyt Hall pääsi siihen, mihin hän oli tarkoittanutkin.

— Muuttakaa ainakin maalle, pyysi hän. Miksi kesähuvilanne Geneva-järven rannalla seisoo tyhjänä, onhan se kauneimpia huviloita mitä tiedän? Jos yksinäisyys painostaa teitä — ja sen minä ymmärrän täydellisesti, mrs Patterson — niin onhan suurin osa tuttavistanne juuri Geneva-järven seuduilla. Varmaan teille olisi hyväksi päästä ihmisten pariin.

Elinor vitkasteli hiukan ennenkuin hän vastasi.

— Olen sitä ajatellutkin. Mutta minun on niin vaikea juuri tällä hetkellä lähteä Chicagosta. Maalla tuntee olevansa niin kaukana koko muusta maailmasta, ja minulla on omat syyni, miksi tahdon nyt olla niin läheisessä yhteydessä muun maailman kanssa kuin suinkin.

Hall ei malttanut ruveta tuumimaan, mitähän nämä syyt saattoivat olla, vaan hän jatkoi ylitsepuhumistaan.

— Ajatelkaa pikku Ingaa, sanoi hän vihdoin.

— Ingan pitäisi kyllä päästä maalle, sanoi Elinor. Mutta hän ei tahdo lähteä ilman minua ja minunkin on vaikea erota lapsesta. Mutta niinkauan kuin ilma on näin viileä, ei Ingallakaan ole mitään hätää täällä. Puistossa, missä hän on päivät pitkin, on kylliksi raitista ilmaa.

Elinor oli taipumaton. Se oli suuri pettymys Hallille, sillä hän oli laskenut, että hän maalais-ympäristössä nopeammin pääsisi tarkoitustensa perille. Elinorin omaisuuden holhoojana hänellä oli täysi oikeus käydä hänen luonaan niin usein kuin hän halusi, mutta hänen sotasuunnitelmaansa kuului juuri se, että hän antaisi Elinorin kaivata hänen seuraansa. Ei hän voinut myöskään aivan äkkiä luopua jokapäiväisistä käynneistään niinkauan kuin he molemmat olivat vielä kaupungissa, eikä hän itse ollut tilaisuudessa tällä hetkellä matkustamaan minnekään. Tärkeät asiat pidättivät häntä — asiat, joiden vuoksi hän myös halusi saada Elinorin pois kaupungista. Hän ei näet ollut varma siitä, ettei nuori rouva joskus voisi nähdä jonkun pörssitiedon sanomalehdissä, joka voisi herättää epäilyksiä hänessä häntä vastaan. Geneva-järven rannalla hän, niinkuin useimmat naiset, tuskin lukisi sanomalehtiä.

Se oli siis kaksinkertainen pettymys Hallille, että Elinor ei myöntynyt hänen ehdotukseensa. Mutta Hall ei antanut vielä myöten, vaan päätti käyttää vaikutusvoimaansa toisen kerran.

Mutta hän kosketteli toisiakin kieliä. Hän tunsi paljon sellaisia tapauksia, joiden täytyi herättää lämminsydämisen naisen myötätuntoa. Hän kertoi rouva Elinorille oikeusjuttuja, valiten juuri sellaisia, jotka, samalla kun ne liikuttaisivat häntä, esittäisivät hänet itsensäkin hyvässä valossa. Turhaan Hall ei näytellytkään jalomielisen miehen osaa. Ettei hän aina pysynyt täysin totuudessa, ei huolestuttanut häntä vähääkään, kunnes rouva Elinor eräänä päivänä pyysi saada tietää, niissä eräs hänen köyhistä asiakkaistaan asui, josta hän oli keksinyt liikuttavan jutun. Elinor, joka oli kiusaantunut ja harmistunut pitkästä epävarmuudesta ja odotuksesta, tarttui vaistomaisesti tähän tilaisuuteen, jossa hän voisi auttaa ja lohduttaa ja olla joksikin hyödyksi, ja hän tunsi suurta pettymystä, kun Hall vastusti hänen sekaantumistaan asiaan. Hän vastusti siksi kiihkeästi, että ensi kertaa vähäinen epäilys heräsi Elinorin mielessä. Hänen toiveensa oli hänestä niin viaton, että hänen olisi ollut vaikea ymmärtää sitä kiihkeää tapaa, millä Hall vastusti sitä sekä niitä monia syitä, jotka seurasivat tätä vastustusta, jollei sen takana olisi piillyt jotakin.

Jotakin sen takana todellakin oli. Köyhää asiakasta ei näet ollut lainkaan olemassa, sillä Hallilla ei ollut koskaan aikaa auttaa köyhiä asiakkaita.

Hall huomasi, että hänen täytyi olla varovaisempi, mutta hänellä ei ollut aavistustakaan siitä epäilyksen siemenestä, jonka hän oli kylvänyt Elinorin sydämeen. Hall oli liiaksi varma hänestä — hän arvioi liian suureksi oman vaikutusvaltansa ja liian pieneksi Elinorin älyllisyyden, ja luuli voivansa soittaa tätä soitinta mielensä mukaan tarvitsematta pelätä, että se sorahtelisi. Merkillinen soitin se oli, sen hän myönsi, eikä mikään tapaus ollutkaan herättänyt hänen mielenkiintoaan niin suuressa määrin kuin »Elinor Coynen valloitus». Mutta silti hän ei myöntänyt, että paitsi rahaa, joka viekoitteli häntä puoleensa, myöskin hänen ystävävainajansa ihastuttava leski alkoi kiehtoa häntä pauloihinsa.

Joskus hän suorastaan oli kärsimätön sen johdosta, että rouva Elinorin kuva anasti kokonaan hänen ajatuksensa, joiden olisi pitänyt kiintyä yksinomaan aineellisempiin asioihin. Kesken monimutkaisia liikelaskelmia tai ollessaan syventyneenä asiapaperien ja pöytäkirjojen tutkimiseen syöksyivät hänen ajatuksensa hänen luokseen. Hän meni niinkin pitkälle, että hän ajatuksissaan syytti Elinoria niistä vastoinkäymisistä, jotka kohtasivat häntä. Hänen päänsä ei ollut kylmä eikä selvä, välistä hän oli kuumeisen levoton, kun asiat eivät hänen mielestään kehittyneet kyllin nopeasti, ja silloin hänen teki mielensä luopua kaikesta sodankäynnistä, heittää ovelat laskelmat mereen ja sulkea Elinor vain syliinsä, voittaa hänet, ottaa hänet omakseen.

Tällä ulkonaisesti niin kylmällä ja laskevalla miehellä oli intohimoja, joista ei edes hänellä itsellään ollut aavistustakaan, sillä ne olivat uinuneet tähän saakka. Tahdonvoimallaan hän oli aina pitänyt itseään aisoissa, ja sen hän teki nytkin. Hän teki sen niin täydesti, että hän ei itsekään ollut selvillä omasta mielentilastaan.

Se olikin parasta hänelle itselleen. Hän oli sekaantunut laajoihin asioihin, ja suuret aikeet pyörivät hänen päässään. Henry Patterson oli uskonut useiden yritystensä suoranaisen johdon Hallin käsiin, ja tätä äkillistä valta-asemaa hän tahtoi nyt käyttää hyväkseen rikastuakseen nopeasti. Kokeneet liikemiehet pudistivat päätään uuden johtajan kuumeentapaiselle toiminnalle — heidän mielestään hän toimi liian rohkeasti, mikä oli sitä vaarallisempaa, koska häneltä puuttui tietoja ja kokemusta sillä monimutkaisella toimialalla, jolle hän äkkiä oli antautunut. Mutta hän ei ollut arka, ja jo heti alussa hän hämmästytti heitä onnistuneilla tempuillaan osakepörssissä. Tämä hyvä onni ei ollut kuitenkaan kestävää laatua. Parissa viikossa hän kadotti paljon enemmän kuin oli voittanut, mutta sen sijaan että olisi ottanut sen opikseen, näytti Hall päättäneen panna kaikki alttiiksi. Suoranainen keinottelukiihko oli tarttunut häneen. Ei mikään kaappaus, vaikka siinä olisi ollut miten vähäiset onnistumisen mahdollisuudet hyvänsä, ollut hänelle liian uhkarohkea. Että hän siitä huolimatta saattoi ylläpitää firman arvoa, johtui kokonaan siitä, että hän käytti enimmäkseen välikäsiä näissä uhkarohkeissa asioissaan. Siten sekä hänen oma nimensä että firman pysyi aluksi erossa sanomalehdistä. Pörssiselostajat olivat tosin merkinneet yritykset muistiin, vieläpä arvailleetkin, kuka välittäjien takana oli, mutta niin kauan kuin välittäjät olivat vaiti, ei kukaan tullut epäilleeksi Oskar E. Hallia.

Mutta eräänä päivänä hän tuli paljastetuksi.

VII.

Rouva Elinor tuli iloisesti yllätetyksi, kun Tom Coyne eräänä päivänä heinäkuussa syöksyi sisään ja sulki hänet syliinsä.

— Annas kun katselen sinua, sanoi hän työntäen sisarensa hiukan kauemmaksi itsestään.

Elinor hymyili hänelle, mutta sen takana piili tuskaa. Tom oli ainoa, joka oli hänen uskottunsa, ja hänen tahtomattaankin näiden viikkojen surun ja turhan odotuksen tuska purkautui esiin kyyneleisenä katseena, kun hän näki nyt veljensä edessään.

— Pikku Ely raukka, sanoi Tom saattaessaan sisarensa istumaan. Mutta näissä kolmessa sanassa oli enemmän todellista myötätuntoa kuin Hallin kaikissa korulauseissa, ja ne koskivat niin syvästi Elinoriin, ettei hän voinut olla nyyhkyttämättä. Tom, joka tiesi, ettei Elinor turhanpäiten itkenyt, ymmärsi liiankin hyvin siitä, miten syvä hänen surunsa oli. Hän olisi vain toivonut, että Elinor olisi voinut itkeä ja saada siten helpotusta.

Mutta nuori rouva hillitsi itsensä, pyyhki silmänsä ja hymyili jälleen veljelleen.

— Suo anteeksi, sanoi hän. Mutta tuntui niin hyvältä nähdä sinut jälleen, enkä voinut hillitä itseäni. Paitsi Ingaa olet sinä ainoa, jolla on aavistusta…

— Minun ei olisi pitänyt jättää sinua yksin. Sinä sureksit aivan liiaksi!

— Ja ikävöin, lisäsi Elinor hiljaa.

Tom tarttui hänen käteensä ja siveli sitä.

— Pikku raukka. Jospa tuo onneton ajatus ei olisi pälkähtänyt päähäsi.

— Älä sano sitä, Tom. Se yksin pitää minut pystyssä. Se antaa minulle voimaa elää. Toivo on kaikki kaikessa minun elämässäni.

Tom oli toivonut, että Elinor oli tullut järkiinsä näinä kuluneina kuukausina, mutta hän huomasi nyt, ettei niin ollut laita.

— Olethan järkevä, Elinor, sanoi hän. Pitäisihän sinun ymmärtää, että tuo sinun ajatuksesi on mahdoton. Jos hän ihmeen kautta olisi pelastunut, niin olisit jo kauan sitten saanut sen tietää.

— Hän on sairas, se on selvää, vastasi Elinor. Eikä se suinkaan ole pienin kärsimys, että vaikka tiedän hänen tarvitsevan minua, en sittenkään voi kiiruhtaa hänen luokseen. Oi Tom, etkö voi auttaa minua?

— En luule, rakkaani, en ainakaan sillä tavalla kuin sinä toivoisit. Vaikka hän olisi ollut miten sairas hyvänsä, niin olisi hänen kuitenkin pitänyt nyt jo voida antaa sinulle tietoja itsestään. Minä en ainakaan tiedä muuta kuin yhden ainoan tapauksen, jossa näin pitkä vaitiolo olisi mahdollinen.

— Ja se on?

— Mielenhäiriö.

Elinor kalpeni.

— Myönnä ainakin, että sinusta olisi parempi tietää hänen kuolleen kuin olevan mielisairaalassa, sanoi veli.

Sanat olivat julmat ja suoraan asiaan käyvät. Tom ei olisi tahtonut lisätä sisarensa kärsimyksiä, mutta lääkärinä hän vaikeissa tapauksissa osasi käyttää veistä.

— Minä olen ajatellut sitä, sanoi Elinor tultuaan taas rauhalliseksi. Mutta sinä erehdyt, jos luulet, että tämä mahdollisuus saattaisi minut kadottamaan toivoni. Päinvastoin! Kaikki mielenvikaiset eivät ole parantumattomia, sen sinä tiedät. Mutta ajattelehan, jollei Henry saa sitä hoitoa, jota hän tarvitsee!

Elinor nousi kääntyen puoleksi selin veljeensä. Hän puristi kiihkeästi nenäliinaansa.

— Sehän on juuri kaikkein kauheinta. Päivä päivältä parantumisen mahdollisuus pienenee. Ehkäpä häntä pian ei voida parantaa lainkaan…

Elinor asettui veljensä eteen seisomaan ja kysyi totisella, tutkivalla äänellä:

— Minä pyysin sinua viime kirjeessäni tekemään tiedusteluja. Mitenkä ne ovat onnistuneet?

— Olen tehnyt mitä ikänä olen voinut. Olen pannut salapoliisit
Englannissa liikkeelle. Mutta tietysti tulos on — kielteinen.

— Ovatko he vastanneet?

— Ovat. Heille on uskottu vaikka kuinka paljon samanlaisia tapauksia, mutta toiveet ovat hyvin vähäiset. Joka tapauksessa he ovat luvanneet myöhemmin antaa tietoja.

Elinor huokasi.

— Niin mahdottomalta kuin tuntuukin, että Henry olisi pelastunut Amerikan rannalle, olen kuitenkin kääntynyt myös kotimaisen salapoliisitoimiston puoleen, mutta he kieltäytyivät ryhtymästä asiaan.

— Minkä vuoksi?

— Siksi että he eivät tahdo viekoitella ihmisiltä rahaa aivan mahdottomaan asiaan.

Elinor kävi istumaan ikkunan ääreen. Vaalea pää painui rintaa vasten.
Sormet hypistelivät nenäliinaa.

Tuossa asennossa hän teki veljeen täydelliseen epätoivoon vajonneen naisen vaikutuksen. Samalla Tom huomasi, miten laiha ja kalpea hän oli. Ja tuo huomio saattoi hänet hyvin levottomaksi, varsinkin kun hän tiesi, että se johtui sielullisesta kärsimyksestä. Hän istui ääneti ja tarkkasi häntä edelleen odottaen, että katkera lääke, jota hän oli hänelle antanut, epäilys, alkaisi vaikuttaa.

Heidän istuessaan ääneti juoksi pikku Inga sisään ja tervehdittyään iloisesti enoaan alkoi heti kysellä häneltä isää. Missä hän piileskeli — milloin hän palaisi kotiin — muistiko hän enää Ingaa — toisiko hän uuden nuken hänelle j.n.e. Ja eno, joka vast'ikään oli kohdellut niin kovasti äitiä, ei hennonut hävittää pikku Ingan luottamusta. Hän vastasi hämillään ja väistäen, ja hänen vastauksistaan Inga sai sen käsityksen, että niiden takana oli jotakin salaperäistä. Niinpä hän, enon lähdettyä pukeutumaan päivällistä varten, kuiskasi äidilleen:

— Kuulepas, äiti, tuleeko isä huomenna?

— Mistä sinä olet saanut sen päähänpiston?

Ja äkillisen ilontunteen vallassa veri kohosi Elinor rouvan kasvoihin. Yksin tuo ajatuskin, jonka pikku tytön kysymys oli herättänyt, oli niin riemukas, että se oli murtaa hänen sydämensä.

Päivällisen jälkeen, jolloin mieliala ilman Ingaa olisi ollut kovin painostava, leikitteli eno hetken aikaa pikku tytön kanssa. Äkkiä hän tuli sisarensa luo. Nyt hänen vuoronsa oli tutkia.

— Kuulehan, Elinor, Inga sanoo, että »setä Hall» käy joka päivä täällä.
Onko se totta?

— On kyllä, vastasi Elinor tyynesti. Mutta sittenkin hänestä tuntui vastenmieliseltä, kun veli kosketteli tätä asiaa. — Ymmärräthän, että on paljon järjestettäviä asioita. Mr Hall pitää kaikesta huolta.

— Ikävä kyllä.

— Mitä sinä tarkoitat? — Veljen ääni kiusasi Elinoria. — Minä vakuutan sinulle, että sekä sinulla että minulla on syytä olla tyytyväisiä tähän asioiden järjestelyyn. Mr Hall…

— Minä uskallan vakuuttaa sinulle aivan päinvastaista, keskeytti Tom hänet samalla kiusallisen terävällä äänellä. Oskar E. Hall on viimeinen henkilö, jolle minä uskoisin omaisuuteni hoidon.

Ja kiinnittämättä huomiota Elinorin hämmästyneeseen huudahdukseen jatkoi hän kuulustelua.

— Miksikä tuo herra juoksee tässä talossa? Et suinkaan tahdo väittää, että hän vaivaa sinua liikeasioilla? Vaikka taitaisivatpa ne käydä paremmin, jos hän kysyisi sinulta neuvoa.

— Tiedäthän, Tom, etten minä ymmärrä liikeasioita. Mutta mr Hall hoitaa luottamustointaan suurella vakavuudella, ja hän onkin ainoa koko kaupungissa, joka hiukan voi pitää huolta Ingasta ja minusta. Hän on ollut kovin ystävällinen.

Inga veti enoaan takin liepeestä. Hänen mielestään keskustelu kesti liian kauan. Mutta Tom työnsi hänet luotaan.

— Tiedätkö sinä sen, kysyi hän painostaen jokaista sanaa, että Oskar E. Hall, johon sinä panet niin suurta arvoa, on syöksemäisillään sinut turmioon?

Elinor rouva katsoi ymmällä ympärilleen. Ajatus oli hänelle niin uusi, että hänen oli aluksi vaikea sitä käsittää.

— Mahdotonta, änkytti hän. Se on varmaankin erehdys, Tom.

— Etkö todellakaan tiedä siitä mitään?

Hetki sitten oli Tom luullut, että Elinor oli perillä asioista, joskin hän oli niin välinpitämätön kaikesta, ettei pannut rahallisiin vahinkoihin mitään huomiota. Mutta hän huomasikin nyt, että Elinorin hämmästys oli todellinen.

— Minä en tiedä mitään, en yhtään mitään, sanoi Elinor ja nousi hermostuneesti pystyyn. Sehän olisi hirveää! Nehän ovat Henryn rahoja. Eikö se ole erehdys sittenkin, Tom?

— En usko sitä erehdykseksi, sanoi Tom levollisemmin, mutta sittenkin hyvin vakavana. Kolme kertaa viimeisen kahden viikon kuluessa olen nähnyt miehesi liikkeen nimen esiintyvän pörssisähkösanomissa, ja joka kerta vahinkojen yhteydessä. Eikä pieniä summia ole ollutkaan kysymyksessä, vaan satoja tuhansia.

— Mitenkä se on mahdollista! huudahti Elinor. Henrylle ei minun tietääkseni sattunut koskaan vahinkoja, ei ainakaan mitään suurempia. Miksikä siis omaisuudenhoitaja…

— Omaisuudenhoitaja, se on juuri oikea sana, Ely. Sitä hän onkin, tuo Hall — sinun omaisuutesi hoitaja eikä mitään muuta! Mutta hän on käyttäytynyt ikäänkuin olisi omistaja itse. Hän on antautunut keinotteluihin, on pelannut pörssissä sinun rahoillasi, ja etteivät ne ole kaikki jo huvenneet, johtuu pikemmin tilaisuuden kuin hyvän tahdon puutteesta.

— Sinä tuomitset häntä varmaankin liian ankarasti, Tom. Jos hän on hävinnyt yhtäällä, niin on hän voittanut toisaalla. Hän on luotettava, Tom.

— Ei, sitä hän ei ole, väitti veli kiivaasti vastaan. Mies, joka panee vaaralle alttiiksi leskien ja alaikäisten lasten omaisuuden, ei ole luotettava missään suhteessa, Elinor. Ja ettei hän ole ilmoittanut sinulle vahingoista, pahentaa vain asiaa.

— Pahinta on se, lisäsi hän, ettei voi saada kiinni miehestä. Henry Patterson on määrännyt hänet liikkeen johtajaksi ja Ingan holhoojaksi, ja hän on siksi viisas lakimies, ettei saata itseään huonoon valoon. Juriidisesti hänellä on vapaat kädet. Sinä, joka olet perinyt osan omaisuutta, voit erottaa hänet johtajan toimesta, mutta tehty ei siltä tule tekemättömäksi. Sinä voit kieltää häntä antautumasta pörssipeliin, mutta onhan tapauksia, joissa se on välttämätöntä. Hänellä on oikeus hoitaa Ingan perintöosaa, kunnes tyttö menee naimisiin tai tulee täysi-ikäiseksi, eikä häntä siitä toimesta saa karkoitetuksi, jollei ole sitovia todisteita omaisuuden hävittämisestä. Ja sellaisia meillä ei ole, siksi taitavasti hän osaa keinotella. Lain käsivarsi ei siis ulotu häneen. Ainoa on, että koettaa vaikuttaa häneen. Mutta…

— Minä puhun hänen kanssaan, sanoi Elinor nopeasti.

— Suo anteeksi, minä aion puhua hänen kanssaan, selitti Tom. Sellaisia asioita me miehet ymmärrämme paremmin kuin te naiset. Käväisin hänen konttorissaan ennenkuin tulin tänne, mutta hän ei ollut tavattavissa. Puhuin vain Lawsonin — vanhan Lawsonin kanssa, tiedäthän, firman konttorissa. Hän totesi sähkösanomat oikeiksi. Vanha kunnon mies oli aivan surusta masentunut noiden vahinkojen vuoksi, mutta hän ei sanonut lähemmin tuntevansa liikkeen asemaa yleensä. Tuo Hall näyttää pitävän kaikki firman vanhat toimimiehet erillään asioista ja johtaa liikettä uudesta komeasta konttoristaan käsin, Salle-avenyn varrelta. Jo sekin herättää epäilyksiä. Sitä paitsi tapasin hississä Rudolf Salen, pörssivälittäjän, joka vastikään rikastui suunnattomasti Spencerin vararikon johdosta, ja minä lyön vetoa, että hän tuli suoraan Hallin konttorista. Sekään ei ennusta mitään hyvää. Ei kukaan rehellinen mies ole tekemisissä Rudolf Salen kanssa, se on varma.

Tom oli puhuessaan alkanut kävellä edestakaisin huoneessa. Sisar oli harvoin nähnyt hänet niin kiihoittuneena. Itse hän oli sanaton hämmästyksestä. Hänelle ei ollut pääasia tässä jutussa häntä uhkaava häviö, vaan se, että Hall keinotteli Henry Pattersonin rahoilla.

— Mitähän Henry sanoo, kun hän palaa kotiin ja huomaa elämäntehtävänsä tuhotuksi? tuo kysymys nousi yhä uudestaan Elinorin eteen. Hetken aikaa hän ajatteli sitäkin, että Henrylle itselleen olisi ehkä onnellisinta, jos hän olisi kuollut, mutta sitten hän lohdutti itseään sillä toiveella, että vahingot voisivat tulla peitetyiksi ja liike kohota jälleen entiseen valtaansa.

Mitä Halliin tuli, otaksui Elinor, jolle kaikki petos oli täysin vierasta, että hän voisi puhdistautua hänen edessään. Se mies, johon Henry oli luottanut niin täydellisesti ja joka oli osoittanut niin suurta huolenpitoa Ingasta ja hänestä itsestään, ei voinut tehdä mitään väärää. Hänellä oli saattanut olla huono onni, eihän hän oikeastaan ollut liikemies, ei ainakaan siinä merkityksessä kuin Henry, ja hän sai kai luvan maksaa oppirahoja. Mutta epärehellinen — ei, sitä hän ei voinut olla.

Jännittynein mielin Elinor odotti seuraavana päivänä veljeään, joka jo aamulla varhain oli lähtenyt tapaamaan Hallia. Kesti kauan, ennenkuin hän palasi.

Kun Tomin auto päivällisen aikana pysähtyi Pattersonin talon edustalla, astui siitä ulos tyytymätön ja pettynyt Tom Coyne.

— Tuo lurjus on matkustanut Eurooppaan, huusi hän jo ennenkuin Elinor ennätti mitään kysyä. Saadaanpa nähdä, palaako hän koskaan takaisin…

VIII.

Ovenvartija ylilääkärin odotushuoneessa astui sisään ja ojensi käymäkortin lääkärille. Oli kiireisin vastaanottoaika, ja tohtori Bartlett seurasi aina jyrkästi potilaiden järjestystä, jonka vuoksi hän loi hämmästyneen ja tyytymättömän katseen harmaahapsiseen palvelijaansa, joka uskalsi häiritä neuvottelua.

— Mikä nyt? kysyi hän äreästi.

— Eräs herra pyytää saada puhua teidän kanssanne, herra. Asia koskee mr
Andersonia huoneessa 6.

— Sanomalehtimieskö?

— Ei, herra. Hän sanoo tulevansa suoraan Ruotsista tärkeässä asiassa.

— Vai niin — hm! Tohtori Bartlett otti kortin käteensä ja luki: »Oskar
Carlson, tilanomistaja, Härnösand.» Sitten hän sanoi: — Päästäkää mr
Carlson ensi kerralla sisään!

Tohtori, tutkiessaan potilasta, joka satunnaisesti oli hänen luonaan, oli kovin kiihkeä saadakseen tavata vierasta. Ehkäpä siinä vihdoinkin oli sanoma siitä maailmasta, jossa tuo salaperäinen sairas oli elänyt ja liikkunut ennenkuin onnettomuustapaus heitti hänet sairasvuoteelle. Sen jälkeen kuin oli toukokuun 4 päivänä äkillisesti herännyt täydellisestä tiedottomuudesta oli potilas uudelleen vajonnut niin suureen tylsyyteen, että oli alettu epäillä hänen järkeään. Vaikka hänen ruumiillinen tilansa olikin huomattavasti parantunut, olivat hänen henkensä voimat uinahtaneet uudelleen. Hän ei puhunut kenenkään kanssa eikä vastannut mihinkään kysymyksiin. Ettei hän kuitenkaan ollut kadottanut puhekykyään, kävi ilmi niistä sekavista ja sairaala-ympäristölle käsittämättömistä puheista, joilla hän nukkuessansa koetti vaistomaisesti ottaa takaisin sen, minkä hän kadotti valveilla ja mykkänä ollessaan. Sen lisäksi hän oli kovin alakuloinen sekä omituisen ärtyisä, josta kaikesta saattoi olla mitä vakavimmat seuraukset. Yhä suuremmalla levottomuudella oli siis tohtori Bartlett, kuten kaikki muutkin, jotka mielenkiinnolla seurasivat tätä tapausta, odottanut sitä päivää, jolloin jokin asia herättäisi potilaan tästä vaarallisesta tilasta. Turhaan oli koeteltu useita keinotekoisia menettelytapoja toivotun tuloksen saavuttamiseksi ja oli päätetty jättää kaikki sikseen toivossa, että onnellinen sattuma palauttaisi onnettoman elämään.

Tohtori Bartlett otaksui tämän hetken nyt tulleen. Hän tarkasteli sisään astuvaa ruotsalaista, pyytäessään häntä istumaan. Vieras oli pitkä, vahvarakenteinen mies, hiukan neljännelläkymmenellä; kasvot olivat täyteläiset ja ilmeettömät, tukka harva ja silmät pienet, levottomasti vilkuilevat, teräksenharmaat. Tämä kookas olento oli puettuna harmaaseen matkapukuun, jossa, vaikka se olikin aivan moitteeton, oli kuitenkin amerikkalainen leima. Tohtori Bartlett totesi lääkärin tottuneella silmällä, että hänen edessään oli kansan mies, joka oli kohonnut yläpuolelle omaa luokkaansa, mies, jolla oli talonpojan rautainen terveys ja itsepäinen tahdonvoima, mutta jossa myöskin oli runsaasti talonpojan viekkautta hyväntahtoisten kasvojen poimujen alla. Sanalla sanoen tyyppi, joka ei herättänyt luottamusta.

Mies esitti asiansa englanninkielellä, jonka läpi kuulsi amerikkalaisen korostus.

— Minä olen mr Andersonin hyvä ystävä, sanoi hän, ja minulle on annettu toimeksi saattaa hänet takaisin Suomeen. Me — minä tarkoitan hänen omaisensa — oletamme, ettei hän niiden kärsimysten jälkeen, joita hän on saanut kestää, jaksa enää käydä käsiksi siihen taisteluun, joka uhkaa siirtolaisia kaukaisessa lännessä.

— Siinä te olette aivan oikeassa, sanoi tohtori. Ja minä sanon suoraan, että olemme erittäin iloiset, kun vihdoinkin olemme tavanneet jonkun, joka ottaa pitääkseen hänestä huolta. Tämä tapaus on ollut vaikeimpia mitä meillä koskaan on ollut. Mutta ennenkuin rupean lähemmin selittämään hänen tilaansa, pyydän saada tehdä teille muutamia kysymyksiä.

Vieras nyökäytti päätään.

— No niin — ensiksikin, mistä se johtuu, että hänen omaisensa nyt vasta, kolmen kuukauden kuluttua »Titanicin» haaksirikon jälkeen, antavat kuulla itsestään?

Mr Carlson teki käsillään valittavan liikkeen.

— Me olemme luulleet häntä kuolleeksi, sanoi vieras. Hänen nimensä ei ollut niiden joukossa, jotka »Carpathia» laiva pelasti, eikä myöskään yksi niistä ruumiista, jotka »Mackay Bennett» saattoi maihin. Me otaksuimme siis, että hän oli saanut hautansa valtameren pohjassa. Vasta viikko sitten näimme lehdissämme ilmoituksen, että eräs Henrik Anderson, kotoisin Porvoosta, Suomesta, oli pelastunut haaksirikosta ja makasi nyt eräässä sairaalassa voimatta antaa itsestään minkäänlaisia tietoja. Toivottavasti tämä ilmoitus ei tarkoita sitä, että hän on tullut mielisairaaksi?

Vieraan kasvoilla karehti jännittynyt ilme. Tohtori Bartlettin mielestä hänen katseensa tuntui kovin omituiselta.

— Sepä on merkillistä, sanoi tohtori miettivästi. Me olemme moneen kertaan lähettäneet tiedusteluja mr Andersonin kotimaahan, ja olisihan niiden jo paljoa aikaisemmin pitänyt tulla yleisön tietoon. Asiasta toiseen: ovathan mr Andersonin vanhemmat kuolleet? —

Vieras näytti hetken epäröivän.

— Ovat, sanoi hän sitten omituisen pitkään. Isä kuoli pari vuotta sitten, äiti vieläkin varhemmin. Minä tulen tänne hänen lähimpien sukulaistensa — sisarustensa ja lankonsa — puolesta. Pyydän samalla huomauttaa, ettei ole lainkaan kumma, jos teidän tiedustelunne, jotka kai etupäässä kohdistuivat Porvooseen, eivät ole osuneet meidän korviimme Härnösandiin. Nämä molemmat paikkakunnat ovat näet satojen peninkulmien päässä toisistaan. Härnösand on Ruotsissa eikä Suomessa.

— Vai niin. — Tohtori Bartlett tuumi hetken aikaa. — Luuletteko että mr
Anderson voi tuntea teidät?

— Siitä en ole varma, vastasi vieras, ja tohtori huomasi, miten omituisen levoton hän oli. Se riippuu kokonaan hänen muististaan.

Lääkäri nousi äkkiä ja soitti.

— Minä tutkin teitä yhdessä. Siitä tulee paljon riippumaan.

Odottaessaan mrs Burtin tuloa istuivat molemmat herrat vaiti. Tohtori tarkkasi vierasta, joka näytti kovin hermostuneelta. Hänessä oli herännyt epäilyjä, eikä hän sairaalan johtajana tahtonut ilman muuta jättää potilastansa vääriin käsiin.

Mrs Burt kertoi, että mr Anderson paraillaan oli pihalla kävelemässä, mutta oli heti valmis kutsumaan hänet sisään, kuultuaan mistä oli kysymys. Mutta tohtori kielsi; hänestä oli parempi, että kohtaus tapahtui ulkona.

Mrs Burt astui edeltä hyvin nopeasti. Hänen lempipotilaansa saisi tavata tuttavan! Varmaankin hän tulisi nyt järkiinsä!

Tohtori Bartlett antoi mr Carlsonille muutamia määräyksiä:

— Nähdessänne hänet ette saa joutua suunniltanne. Teidän täytyy pysytellä aivan passiivisena, koettaa vain päästä hänen näköpiiriinsä. Onnettomuustapauksesta ette saa myöskään puhua, se tekee hänet vain levottomaksi. Kas, tuossa hän on!

Pihalla käveli joukko sairaita. Toiset näyttivät iloisilta ja tervehtivät tohtoria ystävällisesti. Toiset olivat synkän näköisiä ja pysyttelivät erikseen. Potilas, jota tohtori osoitti, seisoi pää alas painuneena ja kaivoi kepillään hiekkaa.

He astuivat aivan hänen ohitseen, mutta hän ei katsonut eteensä. Vieraaseen hän vaikutti kovin järkyttävästi, ikäänkuin toisesta maailmasta tuleva kummitus. Hän oli kovin kalpea ja hänen kasvonsa lihakset värähtelivät hermostuneesti. Lääkäri koetti turhaan saada hänen katsettaan kiintymään itseensä.

— Häntäkö te etsitte? kysyi lääkäri, kun toinen oli vaiti.

Vieras nyökkäsi. Ruvetessaan puhumaan kuului hänen äänensä paksulta.

— Hän se on, Henrik, minun koulutoverini… Eikä sittenkään hän. Mies parka, kylläpä hänen on täytynyt kokea paljon muuttuakseen tuolla tavalla!

He kääntyivät ja kulkivat vielä kerran aivan potilaan ohitse. Kun hän ei nytkään katsonut heihin, pysähtyi tohtori ja sanoi:

— Hyvää päivää, mr Anderson.

Potilas nyökäytti hänelle päätään.

— Te tulette pian niin terveeksi, että voimme päästää teidät kotiin, vai mitä?

Ei vastausta. Suuret, kirkkaansiniset silmät tuijottivat epäilevästi tohtoriin.

Vieras seurasi lääkärin antamaa viittausta ja tuli hänen viereensä. Sairaan katse siirtyi hitaasti häneen. Äkkiä siinä kuvastui terävyyttä ja järkeä. Se tunkeutui tutkivasti toisen kasvoihin, samalla kuin tavaton hämmästys ilmeni hänen kasvoillaan.

Sitten hän astui askeleen lähemmäksi ja ojensi ensin toisen ja sitten toisen kätensä. Hän kakisti kurkkuaan, mutta kun hän alkoi puhua, sanat sointuivat selvinä hänen omalla kielellään:

— Sinä olet tullut vapauttamaan minua, Oskar! En tahdo hetkeksikään enää jäädä tähän vankilaan. Lähtekäämme pois!

Laihat kädet puristivat kiihkeästi nuoruudenystävän käsiä.

Mr Carlson kääntyi puolittain lääkäriin, ja hänen kasvonsa loistivat voitonriemusta.

— Katsokaa, tohtori, hän tuntee minut. Hän tahtoo itse lähteä pois täältä. Ei suinkaan siinä mitään esteitä ole?

— Tule, tule! huusi sairas koettaen vetää hänet mukanaan.

— Te saatte malttaa mielenne, kunnes kaikki on järjestyksessä, sanoi tohtori Bartlett, joka oli nyt varma siitä, että vieras oli oikealla asialla. Te saatte keskustella neljännestunnin — sitten olen tavattavissanne yksityishuoneessani, mr Carlson.

— Mutta muistakaa, kuiskasi hän vieraan korvaan, älkää vastustako häntä liiaksi. Muistakaa, että hän elää kahdeksan vuotta jäljessä ajasta.

Sitten hän läksi, mrs Burtin seuraamana.

Vieras katsoi heidän jälkeensä hämmästynyt ilme kasvoillaan.

— Kahdeksan vuotta jäljessä ajasta, mutisi hän kerta toisensa jälkeen.
Kahdeksan vuotta! Silloinhan me ensi kertaa matkustimme valtameren yli.

Hänen kasvoillaan väreili tavattoman tyytyväinen, miltei voitonriemuinen ilme, kun tämä hämmästyttävä tosiasia selvisi hänelle. Sitten hän kääntyi sairaan puoleen, joka yhä piteli häntä kädestä kiinni. Niin pian kuin lääkäri oli kadonnut näkyvistä, veti potilas hänet mukanaan puutarhasohvan luo ja alkoi puhua nopeasti ja nykähdellen.

— Nuo lurjukset! huudahti hän. He ovat pitäneet minua kuin vankia sillä verukkeella, että olen muka sairas… Minä olin sairas, mutta viikkokausia olen jo ollut aivan terve… Kylläpä olen saanut kärsiä täällä! Ajattelepas, kun he koettivat uskotella minulle, että muka elämme useita vuosia ennen aikaamme… Eikä koko talossa ole almanakkaa. Varmaankin he ovat hulluja kaikki. Minusta tuntuu aina, niinkuin minä olisin ainoa viisas koko talossa… Vie minut täältä pois, muuten minäkin tulen hulluksi… Sinä tulit viime hetkessä…

Ja tehden äkkikäännöksen:

— Miten äiti jaksaa? Entäs isä? He ovat varmaankin luulleet minua kuolleeksi. Ja parasta se olisikin ollut. Mitä hyötyä siitä on, että on pelastunut haaksirikosta joutuakseen hulluinhuoneeseen?

— Ajatteles, mitä nuo lurjukset ovat keksineet, jatkoi hän. He uskottelevat minulle, että isä on kuollut. Ja jo neljä vuotta sitten! Vain kiusatakseen minua. Nuo koirat!

Hän pui nyrkkiään taloa kohti.

— Kunhan vain pääsen täältä, niin he saavat kuulla kunniansa! Minä vedän heidät oikeuteen, ja heidät tuomitaan kuritushuoneeseen. Sen he ansaitsevatkin!

— Koeta rauhoittua, Henrik, sanoi toinen, joka ei koskaan ollut nähnyt häntä niin kiivaana. Sinun ei ole hyvä kiihoittua tuolla tavalla. Tuumikaamme mielemmin, mitä sinun pitäisi nyt tehdä. Kotiin sinun ei maksa vaivaa matkustaa, siellä on leivästä puute. Ja Amerikassakin on nykyään huonot ajat. Mutta Austraaliassa…

He neuvottelivat asiasta hetken aikaa. Nyt sairas oli aivan levollinen; toive, että hän pian pääsisi pois täältä, oli kuin lääkettä hänen sairaille hermoilleen, ja toinen luuli päässeensä selville siitä, etteivät hänen sielunvoimansa olleet kärsineet vahinkoa muussa kuin yhdessä suhteessa. Tohtori oli oikeassa: kahdeksan vuotta oli kuin poispyyhitty hänen elämästään.

He olivat juuri päättäneet lähteä Austraaliaan, kun mr Carlsonia käskettiin tohtorin puheille.

Ystävät erosivat päättäen pian tavata taas toisensa.

— Pari seikkaa olisi selvitettävä, ennenkuin päätämme sitä tai tätä, sanoi tohtori Bartlett, kun vieras oli käynyt istumaan hänen työhuoneeseensa. Te huomasitte kai, ettei mr Anderson muista mitään viimeisistä kahdeksasta vuodesta. Hänen viimeinen muistonsa kohdistuu »Norja» laivan haaksirikkoon. Tiedättekö te, oliko hän siinä mukana?

— Se oli hänen ensimäinen matkansa Amerikkaan. Minäkin olin silloin mukana.

— No, siitä päivästä alkaen siihen päivään, jolloin hän saapui tänne, on kaikki pyyhkäisty pois hänen muististaan. Mutta omituista kyllä ovat muutamat koneelliset taidot, joita hän tänä aikana luultavasti on saavuttanut, pysyneet ennallaan. Esimerkiksi hänen englanninkielen taitonsa. Ei suinkaan hän osannut englanninkieltä ennen 1904:ää?

— Ei. Enintään hän osasi sanoa »yes» ja »no» ja »all right».

— Katsokaahan! Tästä olen tehnyt sen johtopäätöksen, että hän sairastaa paikallista aivohalvausta, joka varmaankin on aivan satunnaista. Hänellä on aivoissa kasvannainen, jonka äkillinen, kova isku pääkalloon varmaankin on aiheuttanut. Kasvannainen painaa muistikeskuksia ja estää niiden toimintaa. Tämä vika voitaisiin kuitenkin saada korjatuksi leikkauksen avulla, mutta se on siksi monimutkainen ja vaarallinen, etten ole uskaltanut sitä tehdä hänen omaistensa suostumuksetta. Sentähden olen odottanut. Teidän on nyt hänen omaistensa asianajajana päätettävä, onko leikkaus tehtävä.

— Onko se hengenvaarallinen?

— On kyllä.

— Mutta jos se onnistuu, niin oletteko varma siitä, että sairaan muisti palaa jälleen?

— Olen.

Mr Carlson tuumi kauan aikaa ja pyysi lopulta parin päivän miettimisaikaa.

— Ystävälläni on lanko, joka on etevä kirurgi, sanoi hän. Minun täytyy sähköteitse neuvotella hänen kanssaan, ennenkuin teen päätöksen asiassa. Olen hyvin kiitollinen tarjouksestanne. Mitä maksuun tulee…

— Suokaa anteeksi, että keskeytän, sanoi tohtori Bartlett. Tahdon vain huomauttaa, että potilas, englantilaisten avuliaisuuden ja osanoton johdosta, pystyy itse täydellisesti korvaamaan sekä tähänastiset velkansa sairashuoneelle sekä mahdollisen leikkauksen kulut.

— Hyvä! Mutta vielä yksi kysymys: onko aivan mahdotonta, että ystäväni jonkun sattuman nojalla voisi saada jälleen muistinsa?

— Aivan mahdotonta, vastasi tohtori. Tämä sattuma tuottaisi hänelle samalla — kuoleman.

Jos tohtori Bartlett olisi voinut nähdä sen tyytyväisyydenilmeen, joka loisti vieraan kasvoilla, kun hän lopetettuaan keskustelunsa nousi autoon, niin hän olisi ollut varovaisempi. Ja jos hän olisi kuullut, mitä vieras voitonriemuisena mutisi itsekseen, nojautuessaan mukavasti vaunun tyynyjä vasten, niin hän ei koskaan olisi suostunut jättämään potilastansa hänen käsiinsä. Sillä nuo sanat kuuluivat:

— Nyt hän on minun vallassani! Nyt Henry Patterson katoaa täydellisesti!

Kun hän seuraavana päivänä ilmestyi jälleen sairaalaan, oli hänellä Austraalian-piletti taskussaan. Hän sanoi tohtori Bartlettille, että potilaan lanko Suomessa tahtoi välttämättä itse suorittaa tämän vaikean leikkauksen, eikä tohtorilla ollut siis muuta tehtävänä kuin jättää potilas mr Carlsonin huostaan. Ja sen hän tekikin huoahtaen helpotuksesta.

Mutta mrs Burt vuodatti kyyneleitä vaunujen vieriessä pois hänen rakkaimman potilaansa kera.

IX.

Kun Hall palasi lyhyeltä Euroopanmatkaltaan, aikoi hän ensi työkseen lähteä tapaamaan Elinor rouvaa. Mutta sitä ennen hän pistäytyi konttoriinsa, jossa ikävät uutiset olivat häntä vastassa.

Tohtori Tom Coyne oli useamman kerran käynyt häntä etsimässä, kertoi kirjanpitäjä; hänellä oli varmaankin ollut tärkeitä asioita, sillä hän oli näyttänyt hermostuneelta ja oli tiedustellut milloin johtaja palaisi kotiin. Hän oli varmaankin lähtenyt jo kaupungista, mutta jättänyt kirjeen mr Hallille.

Sähköteitse oli Hall jo aikaisemmin kuullut Tomin käynneistä, samoinkuin hänelle oli ilmoitettu hänen muista asioistansa, mutta nyt vasta hän aikoi aavistaa, että hänen käyntinsä takana piili jotain ikävyyttä.

— Puh, sanoi hän itsekseen astuessaan omaan työhuoneeseensa. — Mitä tekemistä minulla on tuon pitkäsäärisen Tomin kanssa? Tosin hän on tuleva lankoni, mutta sellaisena hän pysyköön minusta loitolla; älköön tunkeilko Elinorin ja minun väliini.

Hän otti esille Tomin kirjeen. Se oli aivan lyhyt ja asiallinen. Hän kirjoitti hänelle vain lyhyesti sisarensa puolesta, ettei Hall tästä lähin enää saisi panna Elinorin ja hänen alaikäisen lapsensa rahoja päättömiin keinotteluihin, jotka olivat ala-arvoisia siksi hyvälle ja hienolle liikkeelle kuin Pattersonin, sekä että hänen tästä lähin tuli aina neuvotella mr C.J. Lawsonin kanssa liikkeen konttorissa, »miehen, jolla oli kunnioitetun lankoni täysi luottamus ja jolla on paljoa suurempi kokemus liikeasioissa, kuin mitä Teillä näyttää olevan».

Hall rypisteli otsaansa ja puristi nyrkkiään.

— Tuo hävytön nulikka uskaltaa läksyttää minua! huudahti hän. Hän, mieletön lääkäri, joka tuhlaa omaisuutensa armeliaisuuslaitoksiin! Paras neuvomaan minua. Mikä hävyttömyys!

Hän astui myrskyaskelin edestakaisin huoneensa permannolla.

— Jollei hän olisi Elinorin veli, kostaisin tämän hänelle. Tämän jälkeen me olemme vihamiehiä, poikaseni!

Hän kävi istumaan pöytänsä ääreen, kääri kirjeen sytykkeeksi ja sytytti sillä sikarinsa. Vetäessään sauhuja hän tuumi itsekseen viekkaan hymyilyn karehtiessa hänen huulillaan:

— Jos tuo lurjus tietäisi, että Pattersonin firman hävittämät rahat tulevat sittenkin hänen sisarensa hyödyksi, niin ehkä hän pitäisi vähemmän melua. Varmaankin hän on samaa mieltä minun kanssani siitä, että miehelle on mieluisampaa lahjoittaa rikkautta vaimolleen kuin ottaa kaikki häneltä vastaan. Lahjat vaativat köyhältä nöyryyttävää kiitollisuutta. No niin, minä kuittaan edeltäpäin osan kiitollisuudenvelkaani…

Hänen ajatuksensa kiintyivät niin kokonaan Elinoriin ja mieluisiin tulevaisuudenunelmiin, ettei hänen tehnyt mielensä ryhtyä työhön.

— Elinorin luo! sanoi hän itsekseen. Se on tärkeintä.

Ja sillä välin kuin hänen autonsa kiiti katuja pitkin, tuumi hän mielessään, miten hän puolustaisi itseään ja saisi Elinorin vakuutetuksi kyvystään hoitaa liikeasioita sekä täydellisestä luotettavuudestaan.

— Kukapa tietää, vaikka suoriutuisin tästä pulmasta voitokkaasti ja pääsisin entistä lähemmäksi päämäärääni.

Äkkiä kohosivat hänen sisäisen silmänsä eteen laihat, surunvoittoiset kasvot, joita ympäröi vaalea, pörröinen parta ja joista loisti häntä vastaan epäilevä, likinäköinen katse. Mutta hän pakotti tuon näyn katoamaan, ja sen sijalle kohosivat Elinor rouvan kauniit, alakuloiset kasvot, naisen, jota hän petti ja himoitsi ja jonka tähden hän oli valmis taistelemaan vaikka koko maailmaa vastaan.

Elinor otti hänet kylmästi vastaan, mutta samalla koko hänen olentonsa ilmaisi syvintä alakuloisuutta. Hall päätti käyttää tätä hänen mielialaansa hyväkseen ja aikoi heti puhua liikeasioista.

— Olen kovin pahoillani, etten tavannut veljeänne voidakseni selittää hänelle asiaa, sanoi hän. Teiltä olisin tahtonut säästää nämä ikävyydet. Naiset, jotka eivät ymmärrä liikeasioita — ja miehet myöskin — arvostelevat aina tuloksen mukaan, mikä kuitenkin on sattuman leikkiä, eivätkä huomaa sitä älykästä suunnitelmaa, joka on kaiken pohjana. Tässä tapauksessa suunnitelma oli todellakin älykäs. Älkää luulko, että kehun sillä itseäni. Tuuma oli kokonaan teidän miesvainajanne.

Elinor rouva veti syvältä henkeään, ja hiukan punaa kohosi hänen kalpeille poskilleen.

— Hänen määräystensä mukaan minä ostin ja möin, jatkoi Hall; itse en olisi uskaltanut ryhtyä niin monimutkaisiin keinotteluihin, mutta Henryn jälkeenjättämät ohjeet olivat sitovia minulle, joskin yksi ja toinen varoitti minua. Moititteko te minua siitä?

Hall katsoi rukoilevasti Elinoriin. Tämä pudisti vain päätään katsomatta toiseen.

— Ja sanoakseni totuuden, oli jo liian myöhäistä vetäytyä pois jutusta. Henry oli näet jo ennen matkaansa tehnyt sitoumuksia, joita minä en tahtonut rikkoa. Ajatelkaahan asemaani, mrs Elinor! Toisaalta Henryn määräykset ja sitoumukset — toisaalta pörssivaihtelut, joita ei kukaan voi edeltäpäin aavistaa ja jotka näyttivät olevan meille erittäin edulliset. Uskokaa minua, jollei odottamattomia seikkoja olisi tullut väliin, niin teidän omaisuutenne olisi nyt kaksinkertainen. Henry oli suunnitellut sen niin erinomaisesti. Antakaas kun selitän tarkemmin…

Hall kumartui eteenpäin ja ojensi kätensä sisäpuolen ikäänkuin käyttäen sitä todistelutaulukkona. Hän ei aikonut kuitenkaan selittää Elinorille mitään, sillä hän oli laskenut edeltäpäin, että nuori rouva kieltäytyisi kuuntelemasta.

— Hyvä mr Hall, älkää vaivautuko, sanoi Elinor omituisella äänenpainolla. Minä en kuitenkaan ymmärtäisi siitä mitään. Minä tahdoin vain tietää, oliko Henryllä mitään osaa siinä. Ja koska te sanotte toimineenne hänen määräyksiensä mukaan, olen minä tyytyväinen. Ei puhuta siitä sen enempää.

Elinor nousi paikaltaan ja järjesteli kukkia pöydällä.

— Sanokaa, rouva, sanoi Hall nousten myöskin, sanokaa, että annatte minulle anteeksi.

— Eihän minulla ole mitään anteeksiannettavaa.

Hall astui askelta lähemmäksi. Hän hengitti kiivaasti ja ääni kuului kiihoittuneelta.

— Ojentakaa kätenne osoitteeksi, ettei tämä asia ole järkyttänyt teidän luottamustanne minuun, pyysi hän.

Elinor teki minkä toinen pyysi, mutta käänsi katseensa pois. Hänen kätensä lepäsi kylmänä ja tunteettomana Hallin kädessä, mutta se poltti häntä. Hän aikoi suudella sitä, mutta samassa hän kohtasi Elinor rouvan katseen, ja hän laski käden irti. Hänen oli mahdoton selittää nuoren rouvan katseen ilmettä. Voitto, jonka hän kekseliäillä valheillaan juuri luuli saavuttaneensa ja joka tuntui hänestä suuremmalta kuin mikään tuomiosalissa saavuttamansa voitto, oli äkkiä muuttunut kiduttavaksi epäluuloksi. Ja kiusallisen epävarman tunteen vallassa hän kävi jälleen istumaan. Hän ei tiennyt mitä uskoa. Elinorin käytös oli yhä jäykkä ja kylmä. Painostava hiljaisuus seurasi.

— Kertokaa jotain matkastanne, sanoi Elinor vihdoin. Tehän kävitte
Lontoossa?

— Kävin kyllä, valehteli Hall häikäilemättä, sillä asian laita oli sellainen, ettei hän ollut käynyt Liverpoolin rajojen ulkopuolella niinä parina, kolmena päivänä, jotka hän oli oleskellut Englannissa. —

Minä koetan parhaillaan saada sekä kotimaassa että ulkomailla rahoja erästä yritystä varten, joka on tuottava kauniita summia. Se on toistaiseksi salaisuus, mutta voinhan kernaasti sanoa teille, että meillä on toiveita voittaa takaisin kaikki, minkä kadotimme, ja enemmänkin. Minun kauttani te ette joudu kärsimään, mrs Patterson. Te voitte luottaa minuun, että tulen onnistumaan.

Hallin tarmokas ja päättävä puhetapa teki Elinoriin jälleen valtavan vaikutuksen, samalla kuin se hiukan peloitti hänen ajatellessaan, miten riippuvainen hän taloudellisessa suhteessa oli tuosta miehestä.

Hall kertoi sitten matkastaan, tai oikeastaan sepitti siitä juttuja. Hän kertoi hälinästä Lontoon kaduilla ja muotimakasiinien uusimmista keksinnöistä Strandilla ja Fleetstreetin varrella. Hän osasi olla huvittava, kun oikein pani parastaan, ja Elinor rouva totesi tämän uuden puolen hänessä.

Mutta eräs kysymys oli koko ajan Elinorin huulilla. Vihdoin se pujahti esiin.

— Kävittekö Lontoossa Valkean Tähtilinjan konttorissa?

— En, vastasi Hall ihmeissään, mitä minulla olisi ollut siellä tekemistä?

Elinor rouva epäröi.

— Minä ajattelin — minä toivoin — että he olisivat löytäneet jälkiä onnettomista uhreista — Henrystä?

— Oo, sanoi Hall venytellen. Äkillinen, mieletön epäilys sai hänessä vallan: mitäs jos Patterson!… Mutta olihan se mahdotonta. Olihan hän parasta aikaa matkalla Austraaliaan — tuo Henrik Petterson Porvoosta, Suomesta. Olihan hän itse saattanut hänet junalle Liverpoolin asemalla.

— Pelkään, sanoi Hall toinnuttuaan äkillisestä pelästyksestään, että siinä suhteessa on turha enää toivoa. Olen pahoillani, että minun täytyy se sanoa, mutta varmaankin Henry raukan ruumis on niiden monien joukossa, joita meri ei anna takaisin. Koettakaa tyyntyä, minä pyydän teidän itsenne tähden. Te ette voi koristaa kukilla hänen hautaansa; se tuntuu varmaan kovin vaikealta, mutta sama kohtalo on monella muullakin leskellä. Teillä on kuitenkin se lohdutus, että voitte pitää hänen muistoaan pyhänä ja korkeana.

Elinor nyökkäsi päätään. Kiitollisena hän tällä kertaa ojensi Hallille kätensä. Hall hyväili sitä.

— Te olette onnellisempi surussanne, Elinor rouva, kuin moni muu ilossansa, sanoi Hall kuiskaten. Minäkin toivoisin joskus, että minulla olisi joku surtavana; yksinäisyys, täydellinen yksinäisyys vaikuttaa joskus painostavasti. Ja elämä on vailla kaikkea tarkoitusta…

Hänen lähtiessään pois oli entinen ja luottava suhde heidän välillään taaskin rakentunut.

Mutta Hall ei ollut sittenkään tyytyväinen. Hän voitti liian vähän joka kerta — asia edistyi kovin hitaasti. Hänen tunteensa kiihtyivät kiihtymistään. Hänen sydämensä ei ollut enää tyytyväinen tähän etanankulkuun. Se alkoi tulla rauhattomaksi ja vaativaksi.

Vasta ollessaan erossa Elinorista matkansa aikana oli Hall käsittänyt, että tämä asia ei ollut hänelle enää mikään affääri, vaan sydämenasia. Kaipaus oli hänessä niin voimakas, ettei hän voinut enää olla sokea mielentilalleen. Hän oli tähän asti koettanut vakuuttaa itselleen, ettei Elinor ollut lainkaan hänen tyyliinsä, hän oli aina pitänyt enemmän tummaverisistä kuin vaaleista. Mutta noiden tummaveristen naisten vaikutus häneen oli aina ollut ohimenevä, eivätkä ne koskaan olleet jättäneet mitään jälkeä hänen sydämeensä.

Niin, hän rakasti Elinoria. Se oli tunne, joka vaati oikeutensa, joka ohjasi häntä sen sijaan että hän olisi pitänyt sitä ohjaksissa — se oli intohimo, joka hinnalla millä hyvänsä vaati omansa. Pakosta hänen oli täytynyt seurata sitä tietä, jota hän nyt kulki, kun hän sattumalta Liverpoolissa ollessaan sanomalehtiuutisen nojalla oli päässyt nuoruudenystävänsä jäljille, joka nyt toista kertaa, ja tällä kertaa entistään vakavammassa merkityksessä, oli tullut hänen kilpailijakseen. Mitäpä hän siitä välitti, vaikka tuo tie oli konnan tie. Hänen omatuntonsa oli elämäntaistelussa niin monta kertaa saanut vaieta, ettei se enää vaivannut häntä.

Omatunto ei myöskään estänyt häntä käyttämästä kaikkein tehokkainta keinoa, jota roisto käyttää tahtoessaan tehdä kanssaihmisensä vaarattomaksi. Hän vain ei ollut vielä kylliksi raaka tehdäkseen itsensä syypääksi murhaan. Olisihan ollut parasta toimittaa Patterson kerrassaan tieltä, mutta vaikka vaara ei olisi ollut suuri, niin ei hän sittenkään voinut ryhtyä väkivallantekoon. Siksi hän oli valinnut helpomman tien, toivoen, että luonto täyttäisi sen, mikä häneltä jäi keskeneräiseksi. Olihan Henry Petterson kuollut, ja mitä tuohon puolihupsuun Henrik Pattersoniin tuli, niin jos lääkäri hänen suhteensa olisikin erehtynyt, niin murhaava ilmanala ja rasittava elämä Austraaliassa tekisi kylläkin lopun tuosta puolisairaasta raukasta, jonka hän oli lähettänyt sinne.

Tulos olisi joka tapauksessa sama, vaikkei hän tahraisikaan käsiään viattoman verellä.

X.

— Hyvä Jumala! huudahti Jack Douglas päästäen irti morsiamensa käden.
Luulenpa näkeväni kummituksia keskellä päivää.

He kävelivät Piccadillyllä lämpimässä kesäkuun auringossa, miss Ruth
Darrell ja hän, kun hän äkkiä seisahtui keskelle ihmistungosta.

— Mikä sinun on, kultaseni! kysyi pikku miss Darrell pelästyen sulhasensa kasvojen ilmettä.

— Tule — pian! Douglas tarttui morsiantaan käsivarteen ja veti hänet mukanaan välittämättä ihmisten töytäyksistä. Pikku miss Ruth oli purskahtaa itkuun, niin kovassa puristuksessa hänen käsivartensa oli, ja hänen iso hattunsa joutui aivan viistoon, hänen voimatta auttaa sitä oikealle tolalle.

Hän alkoi ponnistella kaikin voimin vastaan.

— Jack, sinä et saa kohdella minua tällä tavalla, huusi hän itku kurkussa. Se on inhottavaa! Katsohan hattuani!

Douglas pysähtyi huitoen hurjasti käsiään.

— Armaani, huusi hän, jos hidastelet nyt, niin kadotamme hänet näkyvistä. Tule, kiiruhda! Vähät hatusta!

Ja hän tarttui häntä jälleen käsivarresta kiinni. Mutta miss Ruth väänsi itsensä irti.

— Ei, minä en seuraa sinua. Sinä olet julma, Jack!

— Jumalan tähden, Ruth, seuraa minua. Hän meni juuri Lyonin ovesta sisään. Kultaseni, tule pian! Muuten hän voi kadota meiltä jälleen!

Miss Ruth leppyi yhtä nopeasti kuin hän suuttuikin, ja pyyhkien silmiään hän hymyili suloisesti sulhaselleen.

— Kunhan vain asetat suoraan hattuni, Jack. Etkä saa myöskään nipistää minua niin kovasti käsivarteen — se on varmaankin aivan sininen ja keltainen…

Jack Douglas koetti varovaisesti siirtää hattua vasemmalta korvalta oikealle, mutta kun kasvojen ilme lierin alla näytti jälleen vihamieliseltä, työnsi hän sen niskaan. Sitten he astuivat Lyonille.

Suuri kahvila Piccadillyn varrella oli täynnä aamiaisvieraita. Kaikki pöydät olivat ennätetyt, melkein joka tuolikin. Orkesteri soitti, mutta sitä äänekkäämpi oli veitsien ja kahvelien kilinä.

Douglas vei miss Ruthin mukanaan lehterille voidakseen paremmin nähdä yli suuren salin. Portaissa miss Ruth kysyi ketä hän etsi.

— Hyttitoveriani »Titanicista», tai hänen haamuaan…

— Eikö hän hukkunut?

— Niin on väitetty. Mutta minä en sitä nähnyt, ehkeipä kukaan muukaan.
Voisin panna pääni pantiksi, että näin hänet äsken.

Nimellä »Titanic» oli salaperäinen kaiku useitten brittien korvissa, eikä vähimmin miss Ruthin, sillä sitä onnettomuutta hän sai kiittää sulhasestaan. Sillä jollei »Titanic» olisi haaksirikkoontunut, ei Jack Douglas olisi saanut tilaisuutta pelastaa hänen äitiään, ei koskaan olisi tutustunut tyttäreen, eikä koskaan kosinut häntä.

Eipä siis kumma, että miss Ruth oli yhtä innokas löytämään sulhasensa hyttitoveria kuin hän itsekin. He saivat kuitenkin etsiä hyvän aikaa, ennenkuin he äkkiä huomasivat hänet lehterillä, aivan orkesterin vieressä. Douglas kiiruhti pöytien lomitse ja ennätti aivan hengästyneenä hänen luokseen.

Muitta mutkitta hän löi toista niin voimakkaasti olalle, että tämä säikähtäneenä hyppäsi pystyyn.

— Hyvä ystävä! huudahti Douglas innoissaan. Ojentakaa kätenne minulle — oi, älkää pelätkö, minä vain hivelen sitä. Tervetuloa kuolleista!

Toinen katsoi ihmeissään häneen. Näyttipä siltä kuin hän olisi halunnut heittää rauhanhäiritsijän käsikaiteen yli, mutta nähdessään miss Ruthin, joka oli ennättänyt paikalle, hän hillitsi itseään.

— Te erehdytte varmaankin, sanoi hän rypistäen kulmakarvojaan. Minä en tunne teitä enkä välitäkään tuntea. Neuvoisin teitä, että toisella kertaa katselisitte tarkemmin, ennenkuin häiritsette ventovieraiden ruokarauhaa.

Ja hän kävi istumaan kääntyen heihin selin.

Douglas katsoi häneen suu auki.

— Mutta katsokaahan toki minuun, pyysi Jack Douglas hämillään. Ettekö tunne hyttitoverianne onnettomalta matkaltamme. Nimeni on Douglas, Jack Douglas — ettekö muista todellakaan?

— Olen aivan varma siitä, etten koskaan ole nähnyt teitä, sanoi toinen kääntymättä häneen.

Sitten merkillinen mies pisti lihapalan suuhunsa ja puri sitä äkäisenä.

— Tule pois, kuiskasi Ruth levottomana ja veti Douglasta takinhihasta.
Eihän se ole hän, sehän on selvää.

— Pääni pantiksi, hän se on! huudahti Douglas. Mr Patterson, te saatte selittää tämän asian minulle. »Titanic» laivalla…

Tuo nimi vaikutti kuin sähköisku aterioivaan mieheen. Hän kääntyi ympäri ja hänen kasvonsa näyttivät peloittavilta, kun hän ärjäisi:

— Jättäkää minut rauhaan, muuten kutsun palvelusväen avuksi!

Douglas, joka alkoi nyt kiivastua, astui askeleen lähemmäksi. Mutta miss Darrell riippui koko painollaan hänen käsivarressaan ja kuiskasi tuskissaan:

— Älä lyö häntä, Jack, oma kulta Jack! Älä pane toimeen skandaalia täällä — ajattele minua ja äitiä; me emme kestäisi sellaista häpeää. Tule pois, Jack!

Hän veti yhä häntä takista. Vihdoin Douglas rauhoittui, ja luotuaan halveksivan katseen mieheen hän seurasi morsiantaan. Kaikki ympärillä olevat katsoivat pilkallisesti nauraen heihin. Sitä kulkua ei miss Ruth voinut koskaan unohtaa.

Mutta portaissa mr Douglas löi nyrkkinsä käsikaiteeseen ja kirosi ja vannoi, että mies tuossa oli Henry Patterson Chicagosta. Ja ulkona kadulla hän huusi:

— Pääni pantiksi, tuo ajamaton hullu oli Henry Patterson!

Jack Douglasilla oli se paha tapa, että hän sekä sopivissa että sopimattomissa tilaisuuksissa oli valmis panemaan päänsä pantiksi, mutta tällä kertaa hän oli oikeassa. Se oli Henry Patterson, alias Henrik Petterson, joka tänä kirkkaana kesäkuun päivänä söi yksin aamiaistaan Lyonilla Lontoossa, kun merimieslakko sekä Englannin että Ranskan satamissa oli tehnyt hänen Austraalian matkansa tyhjäksi. Mutta se ei ollut sama Henrik Petterson, jonka ihmiset Porvoon seuduilla tunsivat hyvätapaiseksi ja älykkääksi nuorukaiseksi, eikä myöskään Henry Patterson, jota Chicagon kauppamaailmassa pidettiin taitavana liikemiehenä ja jota Elinor Coyne rakasti. Se oli ärtyisä ja synkkä Patterson, jonka kiivas luonne useamman kuin yhden kerran oli tuottanut hänelle ikävyyksiä, sen jälkeen kun hän oli päässyt vapaaksi sairaalasta (hulluinhuoneesta, niinkuin hän sitä nimitti). Hän ihmetteli usein itsekin sitä muutosta, mikä hänessä oli tapahtunut, sillä hyppäys hiljaisesta, miellyttävästä nuorukaisesta tähän vastenmieliseen olentoon, joka kiusasi itseään katkeralla mielellä tai syvällä alakuloisuudella ja vain harvoin tunsi olevansa tasapainossa, oli niin suuri, ettei se jäänyt häneltä itseltäänkään huomaamatta. Mutta hän ei käsittänyt mistä tämä muutos johtui. Olipa paljon muutakin, mitä hän ei ymmärtänyt. Päästyään vapaaksi sairaalasta oli hänen täytynyt ulkonaisesti mukautua aikansa tasolle: kuin lapsi koulupenkillä oli hän saanut oppia, mikä päivä ja kuukausi ja vuosi oli, sekä tuhansia muitakin asioita, joista hän oli aivan epätietoinen. Se oli ollut kovaa ja hän oli useamman kerran joutunut raivoihinsa, ennenkuin oli voinut oppia näitä alkeistietoja, mutta lopulta hän oli tyytynyt kohtaloonsa ja mukautunut. Koko maailma esimerkiksi kirjoitti nyt kesäkuun 1912 — hänen täytyi seurata esimerkkiä, jollei tahtonut käydä mielettömästä. Koko maailma puhui hirveästä onnettomuudesta valtamerellä, jossa »Titanic» niminen laiva oli hukkunut, ja itsepäisesti oli hänet yhdistetty tähän tapahtumaan kaikista hänen vastaväitteistään huolimatta. Hänelle oli annettu rahalahjoja, joihin hänellä mielestään ei ollut oikeutta, ja häntä oli surkuteltu onnettomuuden johdosta, joka ei koskaan ollut kohdannut häntä. Mutta tässäkin suhteessa kokemus oli opettanut häntä malttamaan mielensä, sillä kerran Southamptonissa hän oli vähällä joutua jälleen hulluinhuoneeseen, kun oli väittänyt olleensa mukana »Norjan» onnettomuudessa, eikä koskaan astunut jalallaan »Titanic» nimiseen laivaan. Hän ei ollut oppinut vain olemaan vaiti ja myöntymään, vaan hän oli alkanut huomata, että hänellä »Titanic»-uhrina, joksi hänet välttämättä tahdottiin saattaa, oli etuja, joita hän nykyisessä tilassaan ei saanut halveksia.

Koko elämä oli muuttunut hänelle arvoitukseksi. Hän tunsi itsensä ikäänkuin Marsin asukkaaksi, joka äkkiä on joutunut Maahan. Kaikki oli hänestä käsittämätöntä. Jos koko maailma oli oikeassa ja hän väärässä — missä hän oli sitten ollut noina kahdeksana vuonna? Hän puhui helposti ympäristönsä kieltä, ja hän ymmärsi kaikenlaisia asioita, joista hänellä ei ollut ennen ollut aavistustakaan. Kun auto suhahti hänen ohitseen, ei hän pysähtynyt sitä töllistelemään, niinkuin hän Suomessa olisi tehnyt, vaan hän oli perillä sen monimutkaisesta koneistosta ja saattoi sen äänestä arvioida moottorin hevosvoimaluvun. Samoin oli laita monen muunkin asian, joita hän näki Englannin kaupunkien vilinässä — kaikki oli hänelle tuttua; ihmiset, talot, liike, maanalaiset junat, näyttelyikkunat. Eikä hän kuolemakseenkaan voinut kuitenkaan sanoa, milloin ja miten hän oli ne nähnyt.

Siinä oli syy hänen suureen alakuloisuuteensa. Hän mietti ja murehti alituisesti. Ja sillä välin ei tarvittu kuin joku pieni sattuma, niinkuin äskeinen Lyonilla, jotta hän joutuisi raivon valtaan pitkiksi ajoiksi. Varsinkin »Titanic» nimeä hän vihasi. Se yksin saattoi tehdä koko elämän hänelle vihatuksi, sillä se oli keskipisteenä siinä julmassa kohtalon kujeilussa, jonka alaiseksi hän luuli joutuneensa.

Päivät ja yöt läpeensä hän oli tuijottanut silmänsä sokeiksi siihen läpinäkymättömään verhoon, joka varjosti viimeksi kuluneita kahdeksaa vuotta. Hän oli raadellut sielunsa verille koettaessaan vapauttaa sen kahleistaan. Kun hän tapasi Jack Douglasin, oli hän jo liian väsynyt jaksaakseen enää jatkaa taistelua, vaan hän oli jo menehtyä kokonaan. Hän oli jo tulla mielisairaaksi, joksi jotkut jo olivat nimittäneet häntä. Henrik Petterson oli tullut sille asteelle, ettei hän tahtonut enää tietää mitään Henry Pattersonista, ja hän raivostui kun sitä nimeäkin vain hänelle mainittiin.

Sen raivon vallassa, jonka Jack Douglas oli loihtinut hänessä vallalle, hän päätti matkustaa länteen. Lontoossa hän ei mielestään enää ollut turvassa, mutta hän ei tullut ajatelleeksi, että Amerikassa hän oli sitä vielä vähemmän.

XI.

Kun Hall väitti Elinor rouvalle, että se »älykäs» tuuma, jonka nojalla Pattersonin firma oli kadottanut satoja tuhansia, oli Henry Pattersonin, ei hän ollutkaan aivan väärässä. Sillä itse ajatus olikin Henry Pattersonin. Mutta syynä firman vahinkoon oli se, että Hall, joka ajoi firman asioita, samalla oli sen vastustaja. Sen, minkä firma kadotti, sen Hall korjasi omaan taskuunsa.

Liikkeen palveluksessa olevia henkilöitä ihmetytti suuresti, miksikä Hall varasi itselleen kolmannen osan sen yhtiön osakkeista, jonka oli määrä toteuttaa Pattersonin suurenmoinen kastelusuunnitelma. He eivät ymmärtäneet myöskään, miksikä tämä yritys, jonka Patterson oli ajatellut jäävän firman omaksi, muodostettiin osakeyhtiöksi, josta kolmannen osan omisti firma, toisen kolmanneksen Hall ja viimeinen kolmannes jaettiin pienemmille merkitsijöille. Vahingonvaara ei sivullisesta tuntunut niin suurelta, ettei firma olisi jaksanut sitä yksin kestää.

Varsinkin oli Hallin käytös harmittanut vanhaa Lawsonia, sillä hänestä tuntui aivan väärältä, että Hall tahtoi itselleen riistää kolmannen osan voitosta, joka olisi kuulunut kokonaisuudessaan firmalle. Hän oli niin hermostunut, ettei Hallkaan voinut olla sitä huomaamatta — ja hän luuli myös tietävänsä syyn siihen. Lawson ei ollut koskaan sietänyt Hallia, nyt hän suorastaan säihkyi sappea ja vihaa.

Lawson, joka oli täysin luotettava ja uskollinen isäntä-»vainajaansa» sekä liikettä kohtaan, oli aina ollut Hallin silmätikku, ja hän odotti vain tilaisuutta, milloin hän voisi päästä hänestä eroon. Erottaa häntä hän ei voinut — se olisi ollut isku vasten Elinor rouvan kasvoja, hän kun pani suurta arvoa tähän vanhaan mieheen. Hall oli koettanut monella tavalla osoittaa Lawsonille, ettei häntä enää tarvittu liikkeen palveluksessa, saadakseen hänet itsestään eroamaan. Mutta Lawson oli paksunahkainen. Eivät mitkään viittaukset tepsineet häneen. Päinvastoin hän kävi vain sitä ärhäkämmäksi, mitä enemmän hän pääsi uuden johtajan kujeiden perille. Päivä päivältä hän kävi siten epämukavammaksi Hallille. Hänen täytyi vapautua hänestä.

Ukko Lawson hämmästyi aika tavalla, kun hänet eräänä päivänä korotettiin konttoripäälliköstä uuden Kasteluosakeyhtiön johtajaksi paria tuhatta dollaria suuremmalla palkalla. Hän aikoi ensin kieltäytyä tarjouksesta, sillä hän vainusi jotakin sen takana. Hall oli varmaankin järjestänyt asian täten, joskin asia kävi johtokunnan nimissä. Mutta hän huomasi, ettei hän kaikesta murisemisestaan huolimatta voinut estää asioiden kehitystä Pattersonin firmassa, jota vastoin hän Wyomingissa, jossa nuo suurenmoiset kastelusuunnitelmat aiottiin toteuttaa, voisi tehdä suuria palveluksia Henry Pattersonin leskelle. Johtaja-»vainaja» oli ennen onnetonta matkaansa useasti puhunut tästä suunnitelmasta, jonka merkitys kansantaloudelliselta kannalta katsottuna oli tavattoman suuri. Ja Lawson oli saanut sen käsityksen, että tämä yritys oli paljoa tärkeämpi Pattersonin firmalle, kuin mitä Hall itse aavistikaan.

Kun hän lupasi ottaa vastaan tarjouksen ja muuttaa Cheyeneen, päätti hän lujasti, ettei Henry Pattersonin lempiajatus ainakaan saisi tulla pilatuksi tai väärinkäytetyksi.

Kun hän yhdessä insinööri Hillbergin kanssa, joka oli johtanut töitä paikalla, ensi kerran kävi siellä, täytyi hänen myöntää, että Pattersonin tuuma näytti vielä paljoa edullisemmalta todellisuudessa kuin kartalta katsottuna. Kaikki poraus- ja patorakennustyöt olivat suoritetut jo keväällä, ja vuorivirta, joka kuohuen kohisi Pine Mountainin rosoista seinää alas, oli ihmiskäden pakotuksesta johdettu suureen vesisäiliöön, aivankuin järveen, joka osittain oli hakattu vuoreen, osittain keinotekoisesti rakennettu. Tarkoitus oli näet, että talvisin ja keväisin kerättäisiin vettä tähän säiliöön, jotta kuivina kesinä voitaisiin siitä kastella sitä laajaa tasankoa, joka levisi silmänkantamattomiin vuoren eteläpuolella. Siellä täällä oli jo alettu viljellä pieniä maapaloja, eikä kestäisi niinkään monta vuotta, ennenkuin koko autio preeria olisi muuttunut aaltoilevaksi, viljavaksi pelloksi. Tämä tehtävä oli sellaisen miehen kuin Pattersonin arvoinen, ja Lawson surkutteli vain, ettei hän itse saanut nähdä yrityksensä toteuttamista.

Kaikki näytti olevan parhaassa kunnossa. Lawson, joka tähän mennessä oli nähnyt vain insinöörien piirustuksia ja karttoja, hämmästyi suunnitelman laajuutta, kun hän mr Hillbergin kanssa käveli jokivartta pitkin suurta johtokanavaa kohti, joka oli kaivettu alangon läpi.

Maa oli täällä vuoren alapuolella tiheää pensaikkoa, joka jokirannassa muuttui pajumetsiköksi. Tunkeutuessaan tiheikön läpi joutuivat he äkkiä paikalle, missä jokiuoma oli levennyt tuntuvasti, ja sen epätasaiset, alasvierineet äyräät todistivat ihmiskäden jälkiä. Lawson pysähtyi ja katseli ihmeissään ympärilleen. Hän tarkasteli kallionkuvetta, joka muodosti yhden lammikon sivuista. Pensaitten takaa häämöitti jotain, mikä ei ollut kasvullisuutta eikä kivimuodostusta.

Hän tunkeutui paikalle ja joutui siten rakennusraunioitten luo. Oikeastaan ei ollut muuta kuin kivijalka jäljellä, sekin sammaleen ja heinän peitossa. Seuraten äkillistä mielijohdetta hän palasi jokirantaan, kurkisteli veteen ja vihelsi pitkään.

— Oliko teillä tästä aavistusta? kysyi hän.

Insinööri, joka oli seurannut ukon liikkeitä puoleksi huvitetuin, puoleksi levottomin ilmein, naurahti. Lawsonin ketteryys ja tarmo ihmetytti häntä, sillä hän oli lyhytkasvuinen, lihavanpuoleinen mies ja kaikkea muuta kuin tottunut liikkuvaan elämään.

— Oli kyllä, vastasi hän. Että täällä on kerran ollut pieni mylly ja pato, ei ole mikään salaisuus.

Lawson katseli lakkaamatta veteen. Se oli kahdeksan tai kymmenen jalan syvyistä, mutta kirkasta kuin kristalli, ja siksipä saattoi selvästi erottaa virran pohjalla joukon suuria kiviä, jotka yhdessä rivissä kulkivat uoman poikki. Kauempana oli yhtä pitkien välimatkojen päässä toisistaan paaluja, joiden päät pistivät ulos vedestä.

Lawson tuumi.

— Tiedättekö, onko yhtiö ostanut oikeuden tähän veteen? kysyi hän.

— Mr Hall sanoo, ettei siinä ole mitään ostettavaa, vastasi insinööri. Me emme polje kenenkään oikeutta, jos annammekin veden virrata siinä uomassa, jossa se aina on kulkenut.

— Kenen oma tuo mylly on?

— En tiedä. Luultavasti ei kenenkään. Sehän on useita vuosia jo ollut autiona, niinkuin näette.

— Entäs maa — kuka sen omistaa?

— Yhtiö. Aina tuon kukkulan juurelta saakka, missä maja seisoo. Se on Pattersonin perheen oma. Mr Patterson asui siinä, kun hän teki täällä laskujaan.

— Kuka omisti majan aikaisemmin?

— Myllynomistaja varmaankin. Kukaan ei tiedä kuka hän oli. Hän kuoli varmaankin kauan sitten.

Vanha Lawson pudisti päätään. Hänestä tuntui varsin merkilliseltä, ettei vanha mylly eikä lampi ollut yhtiön karttoihin merkitty. Hall ei ollut myöskään koskaan maininnut niistä sanaakaan. Voisi koitua paljonkin ikävyyksiä, jollei tätä seikkaa otettaisi huomioon. Lawson tiesi liiankin hyvin, miten kokematon ja huolimaton Hall saattoi olla, siksipä tämäkään laiminlyönti ei ihmetyttänyt häntä.

Lawson kirjoitti heti asiasta Hallille, ja samalla hän antoi salapoliisitoimistolle toimeksi ottaa selkoa, kuka oli vanhan myllyn omistaja. Hallin vastaus viipyi kauan. Sen sijaan salapoliisitoimisto ilmoitti jonkun viikon kuluttua, että pari kuukautta sitten mylly oli joutunut uudelle omistajalle. Entinen omistaja, vanha Tarssney niminen köyhä ukko, joka asui kauempana sisämaassa, oli myönyt myllyn kaikkine oikeuksineen eräälle chicagolaiselle välittäjälle, Rudolf Salelle, joka luultavasti oli ostanut sen toisen henkilön nimessä. Kuka se oli, siitä ei toimisto ollut saanut selkoa.

Nämä tiedot tuottivat Lawsonille suurta levottomuutta. Varmaankin jotakin juonta punottiin yhtiötä vastaan, ja vanha mylly oli siinä valttina. Ja Rudolf Sale, tuo huonomaineinen keinottelija, jota ei kuitenkaan voitu saada edesvastuuseen teoistaan, piteli juonen lankoja käsissään. Kuka hänen takanaan mahtoi seisoa?

Vanha Lawson muisti nähneensä välittäjän nimen hankkeiden yhteydessä, joiden hän tiesi lähteneen Hallista. Mitäpä, jos asian laita olisi samoin nytkin? Tuo ajatus pani rehellisen Lawsonin pään aivan pyörälle. Tähän saakka hän oli pitänyt Hallia tyhmänrohkeana pelaajana, kokemattomana keinottelijana, joka oli huonolla onnella leikitellyt hänelle uskotuilla varoilla, mutta hän ei ollut epäillyt hänen rehellisyyttään. Nyt epäilys iski hänen päähänsä, ja sitä lujemmalla se istui, mitä kauemmin hän aprikoi asiaa.

Ja eräänä kauniina päivänä vanha Lawson matkusti suin päin Chicagoon.

Jo Omahassa hänet tapasi ensimäinen Jobin sanoma. Sähkösanoma, jonka insinööri Hillberg oli lähettänyt hänelle, kuului täten:

»Pelkonne myllyn suhteen ovat käyneet toteen. Omistaja, eräs Clayton, on vetänyt yhtiön oikeuteen. Vaatii vesiuoman vapaanapitoa vuoden umpeensa. Odotan määräyksiä. Hallille ilmoitettu.»

Tämä sähkösanoma saattoi Lawsonin kiihkoihinsa. Selvää oli, että onnettoman myllyn omistaja — kuka se sitten lienee ollutkin — oli säästänyt tämän valttinsa juuri siksi ajaksi, jolloin kastelun piti alkaa ja jokainen vesipisara oli satojentuhansien arvoinen yhtiölle. Jos yhtiötä kiellettiin nyt toimimasta tai jos sitä pakotettiin laskemaan valloilleen entiseen jokiuomaan kaiken sen veden, jota kevätkuukausien kuluessa oli koottu jättiläissäiliöihin, olisi vahinko hirveän suuri, ehkäpä yhtiö ei siitä jaksaisi enää noustakaan. Nyt kävi ilmi, miten epäedullista oli ollut muodostaa yritys osakeyhtiöksi! Pattersonin liike olisi varmaankin yksin voinut välttää myrskyn ilman että kukaan sivullinen olisi päässyt asiasta perille, mutta kun nyt kerta oli perustettu julkinen yhtiö, niin pienemmät osakkeenomistajat nostaisivat hälinän, ja suuri hanke menisi myttyyn.

Lawson sähköitti heti Hillbergille käskien häntä ryhtymään myllynkauppaan ja alottamaan kastelun sekä kehotti jo ennenmainittua salapoliisitoimistoa mitä pikimmin ottamaan selkoa myllyn nykyisestä omistajasta. Sen lisäksi hän pyysi kaikkia asianomaisia pitämään asian salassa. Mutta toinen isku seurasi toistaan. Tuskin hän oli lähettänyt sähkösanomansa, kun hänelle saapui tieto Hillbergiltä, että vesisäiliön avaaminen oli oikeudellista tietä kielletty. Ja ennenkuin hän oli saapunut edes Chicagoon, oli hän jo selvillä seuraavista asioista: että Claytonia oli mahdoton saada käsiinsä, mutta että hän luultavasti olikin vain bulvaani, koska hän oli maksanut myllystä viisi tuhatta dollaria, vaikka tiedettiin, ettei hän omistanut sadannettakaan osaa tästä summasta, ettei mylly ollut myötävänä sekä että Kasteluosakeyhtiön osakkeet olivat laskeutuneet kahdellakymmenellä prosentilla ja varmaankin laskeutuisivat yhä vieläkin.

Varsinkin viimeinen tieto saattoi ukko Lawsonin epätoivoon. Hän oli toivonut, että asia voitaisiin pitää salassa. Mutta nyt oli jo täysi paniikki. Kukahan oli petkuttanut häntä?

Taaskin hän tuli ajatelleeksi Hallia. Hall oli asiasta perillä, hän yksin saattoi pettää. Hän pelasi kaksinkertaista peliä. Lawson pui nyrkkiään.

Toistaiseksi oli vain epäilys olemassa. Todisteita ei hänellä ollut. Mutta hän päätti pyhästi ottaa asiasta selkoa. Ja jos Hall oli syyllinen, niin hän paljastaisi hänet armotta!

Hall odotti Lawsonia konttorissaan. Kun Lawson oli käynyt häntä vastaan istumaan, tarkasteli hän häntä terävästi hetken aikaa. Hänen sileäksi ajetut kasvonsa ilmaisivat syvää huolta. Silmien ilme oli levoton, kädet liikkuivat hermostuneesti.

— Miten myllyjuttu on päässyt julkisuuteen? kysyi Lawson käyden suoraan asiaan.

Hall kohautti leveitä hartioitaan.

— Eihän sellaista voi estää. Niinpian kuin asia joutuu oikeuteen, tulee se aina julkiseksi. Jo ennenkuin olin saanut insinööri Hillbergin sähkösanoman, olin sanomista nähnyt, että asia oli vedetty oikeuteen.

— Pianpa se tuli tiedoksi. Teidän täytyy tunnustaa, että näyttää siltä, kuin tuo Clayton olisi halukas painamaan alas osakkaiden arvoa, ja koska hän ei tahdo myödä myllyä, niin hän koettaa siis saada osakkeet haltuunsa.

— Ahaa, te taidatte, vainuta jotain pahaa — Hallin ääni kuulosti pilkalliselta. Mutta tiedättekö kuka omistaa myllyn? Köyhä raukka, jonka mieleen ei edes juolahdakaan keinotella osakkeilla.

— Mutta joku piilee Claytonin takana.

— Kuka sitten?

— Kyllä luulen sen tietäväni, enkä rauhoitu, ennenkuin olen saanut hänet kynsiini.

Hall väisti pöytälampun syrjään, ikäänkuin sen valo olisi vaivannut häntä. Mutta hän ei menettänyt malttiaan hetkeksikään.

— Yksi asia on päivän selvä, jatkoi Lawson, se nimittäin, että jos Clayton on niin köyhä kuin te sanotte, hänen pitäisi olla hyvinkin halukas myömään mylly.

— Mutta hän ei mielestään saa siitä vielä kylliksi suurta voittoa. Hän tahtoo kiristää meitä. Ja hän tulee sen tekemään, kunnes yhtiö on mennyt nurin. Nuo farmarit ovat ahnaita. Näyttääpä todellakin siltä, kuin kadottaisimme kaikki rahat, jotka olemme panneet yritykseen.

— Liian varhaista on vielä menettää kaikki toivo, arveli Lawson. Clayton tulee joko myömään myllyn tai ostamaan osakkeet. Hänen asemansa on verraton — hän voi odottaa.

— Niin, odottaa! huudahti Hall nousten hermostuneena pystyyn. Odottaa, kunnes Kasteluosakeyhtiö on tehnyt vararikon! Tänään osakkeet olivat laskeutuneet jo seitsemäänkymmeneen, huomenna ne voivat olla vieläkin alhaisemmat, enkä ihmettelisi lainkaan, vaikka ne alenisivat neljäänkymmeneen, jopa kolmeenkymmeneenkin saakka. Se merkitsee yhtiön häviötä!

Hall astui myrskyaskelin edestakaisin lattialla. Lawson tarkkasi häntä.
Hetken kuluttua hän sanoi käheällä äänellä:

— Omituista, ettemme tienneet mitään tuosta vesioikeudesta.

— Oli todellakin erehdys, ettei myllyä ostettu, kun se olisi ollut melkein ilmaiseksi saatavissa, sanoi Hall pysähtyen toisen eteen ja hänen kasvojensa synkentyessä. Mutta minä luulin Pattersonin huolehtineen asiasta.

Lawson nousi nyt myös loukkaantuneena pystyyn. Häntä harmitti, että
Hall yritti piiloutua vainajan taakse.

— Älkää sekoittako hänen nimeään tähän asiaan, huudahti hän ankarasti.

— Niinkuin haluatte, sanoi Hall alistuvaisesti. Se pitää kuitenkin paikkansa, että tämä yritys, jonka me olemme toteuttaneet, ei ole minun eikä teidän keksimänne; kaikki oli jo edeltäkäsin suunniteltu.

— Se on vale, sen te kyllä tiedätte, Hall. Teillä oli oikeus sopia kaikista kaupoista, kontrahdeista ja senkaltaisista. Ja te olette osoittautunut kykenemättömäksi tähän toimeen. Te olette jo hyvällä tiellä saattaa Pattersonin firma vararikkoon. Teidän tekemiänne erehdyksiä ei millään voi puolustaa!

Hall painoi päänsä alas, ikäänkuin toisen sanat olisivat iskeneet hänet maahan.

— Te teette oikein moittiessanne minua, sanoi hän. Olen syyttänyt itseäni aivan samoinkuin te nyt minua. Mutta se ei paranna asiaa. Mitä me voimme tehdä?

Ensi kertaa Hall kysyi neuvoa Lawsonilta, ja jollei itse onnettomuus olisi niin kokonaan kiinnittänyt hänen huomiotaan, olisi hän iloinnut tästä tosiasiasta.

— Meidän tulee ennen kaikkea rohkaista pienten osakkaiden mieltä. Jos he nyt myövät osakkeensa, kadottavat he puolet, ehkäpä enemmänkin. Jos he sen sijaan odottavat, niin voi asia ehkä tulla korjatuksi. Minä otan selkoa tuosta Claytonista tai miehestä, joka seisoo hänen takanaan ja annan hänen kuulla kunniansa, niin totta kuin nimeni on Thomas W. Lawson. Hän iski nyrkkinsä pöytään.

— Te ette totta tosiaan tee kunniaa nimellenne, mr Thomas, sanoi Hall hiukan pilkallisesti. Te olette parantumaton sangviinikko.

XII.

Seuraavana päivänä Kasteluosakeyhtiön osakkeet laskeutuivat 60:een.
Mutta samalla vanha Lawson oli päässyt asian perille.

Hän oli käynyt puhuttelemassa muutamia välittäjiä, jotka aikaisemmin olivat olleet asioissa Henry Pattersonin kanssa, ja heiltä hän sai kuulla, mitä kehnoa peliä Oscar E. Hall oli pelannut kulissien takana.

Noin kuukausi sitten oli koko joukko Kasteluosakeyhtiön osakkeita päästetty markkinoille. Yhteensä ne muodostivat varsin tuntuvan osan koko osakepääomasta, mutta myöjä oli pienissä osissa päästänyt ne liikkeelle, jotta epäilyksiä ei syntyisi. Ja koska yritystä pidettiin hyvin vankkana, niin oli niiden hinta pysynyt jokseenkin tasa-arvossa. Vaikkei myöjän eikä ostajan nimiä tiedettykään vielä, niin oli varsin helppo arvata kuka myöjä oli. Sillä yhdellä ainoalla henkilöllä oli suuremmassa määrässä näitä papereita, ja se mies oli Oscar E. Hall. Hän omisti itse kolmannen osan ja saattoi sitä paitsi vapaasti käyttää Pattersonin firman kolmatta-osaa. Ja nyt oli hän päättänyt painaa osakkeiden arvon alas saadakseen ne kaikki käsiinsä. Siten hän voittaisi kaksi miljoonaa!

Kun Lawson pääsi Hallin vehkeitten perille, ei hän tietenkään mennyt suoraa päätä hänen luokseen ilmoittamaan, että hän oli paljastettu. Hall vain nauraisi ivallisesti hänelle. Sen sijaan hän aikoi käyttää yhtä salaperäisiä keinoja kuin Hall itsekin ja yllättää hänet aivan äkkiarvaamatta.

Lawson ryhtyi heti toimiin. Eräältä Pattersonin ystävältä, jolle hän oli uskonut suunnitelmansa, hän sai tarvittavan pääoman lainaksi ja pani sitten kaikki välittäjät liikkeelle. Hänen käskynsä kuului: ostakaa kaikki Kasteluosakeyhtiön osakkeet, jotka ilmestyvät markkinoille! Kova ottelu siitä tulisi syntymään, sillä Hall tavoitteli niitä myöskin, mutta Lawson luotti asiamiestensä suurempaan toimekkuuteen.

Itsekkäistä pyyteistä ei Lawson ryhtynyt tähän vaaralliseen peliin. Voitto tulisi lankeamaan kokonaan Pattersonin firmalle, ja Lawson voisi iloita siitä, että hän pelastaisi rakkaan päällikkönsä lesken täydellisestä perikadosta sekä samalla nujertaisi Hall roiston. Lawson oletti näet, että Hall oli pannut koko omaisuutensa tähän yritykseen, ja jos se epäonnistuisi, niin hänen häviönsä olisi myös täydellinen.

Lawsonin oli vaikea salata vihamielisiä tunteitaan Hallilta. Joka kerta kun heidän miljoonakaupungissa oli pakko tavata toisensa, olisi vanha kunnon ukko tahtonut iskeä nyrkillään viekasta roistoa kasvoihin ja sanoa miten suuresti hän häntä halveksi. Siksipä hän tyytyväisin mielin nojautui vaunun tyynyjä vasten, kun hän jälleen saattoi istahtaa länteen kiitävään junaan.

* * * * *

Kun Lawson palasi Cheyenneen, uhrasi hän suuren osan aikaansa osakkeiden omistajille, jotka ahdistivat yhtiön konttoria. Hänen oli heitä kovin sääli. Monelle näistä pikkuomistajista merkitsi osakkeiden laskeutuminen heidän säästöjensä kadottamista. Koska Lawson toistaiseksi vielä ei voinut paljastaa Hallin vehkeitä, niin ei hän myöskään voinut estää näitä pikkuomistajia myömästä osakkeitaan. Eivät he myöskään ottaneet uskoakseen Lawsonin vakuutuksia, että yhtiön tila oli aivan vankka, sillä sanomalehdet uskottelivat lukijoilleen aivan toista, samoinkuin firman chicagolainenkin konttori vastasi kaikkiin tiedusteluihin, että sen asema oli aivan toivoton.

Kasteluosakeyhtiön osakkeet laskeutuivat viiteenkymmeneen, mutta sitten ne pysyivät siinä hinnassa jonkun aikaa. Asia tuntui kovin salaperäiseltä, sillä ostajia ei koskaan puuttunut näiltä silminnähtävästi aivan arvottomilta papereilta. Ja Lawsonilla oli täysi syy olla tyytyväinen, sillä ei montakaan osaketta livahtanut hänen asiamiestensä ohi. Hallilla sen sijaan oli kehnot apulaiset.

Tällä kannalla olivat asiat, kun Elinor Patterson eräänä päivänä ilmestyi Cheyenneen. Hän aikoi yhdessä pikku Ingan kanssa asettua joksikin aikaa läheiseen Cottonwoodiin asumaan.

Kuumuus oli vihdoinkin karkoittanut hänet Chicagosta, mutta ei yksin sekään. Yhtä vähän kuin ihmiset aavistivat, miten kauan Elinor rouva oli odottanut miestään kotiin palaavaksi, yhtä vähän he tiesivät, mikä hirveä epätoivo oli vallannut hänet päästyään varmuuteen siitä, että hänen miehensä todellakin oli kuollut. Siksi hänen oli mahdoton oleskella muitten ihmisten ilmoilla, vaan etsi yksinäisyyttä ja rauhaa. Mutta että yksinäisyys voisi käydä hänelle vaaralliseksi, ehkäpä johtaa vaikeaan kriisiinkin, sen vanha, uskollinen Lawson ymmärsi nähdessään edessään Elinor rouvan laihtuneet, muuttuneet kasvot. Hänellä täytyi paitsi Ingaa olla joku muukin seuranaan, jonka kanssa hän voisi puhua ja olla yhdessä. Niinpä hän ehdotti hänelle, että hänen tyttärensä, Margret Lawson, saisi seurata mukana. Hän esitti asian kuitenkin siten, ettei Elinor rouva käsittänyt oikeaa syytä tähän pyyntöön, vaan luuli tekevänsä vain palveluksen miehensä vanhalle apulaiselle.

Neiti Margret Lawson oli kovin ihastunut saadessaan seurata rouva Elinorin mukana. Hän ihaili suuresti tätä nuorta, kaunista leskeä, joka puolestaan osoitti suurta ystävällisyyttä äidittömälle tytölle, ja iloitsi suuresti saadessaan matkustaa hänen kanssaan Cottonwoodiin, joka sijaitsi aivan erämaan keskellä.

Cottonwoodin bungalow, jossa Henry Patterson oli viikkokausia oleskellut saadakseen levätä ja rauhassa työskennellä tehdessään suurenmoisen suunnitelmansa laskelmia ja mittauksia, oli hyvin yksinkertainen pieni rakennus. Ei kukaan ollut käynytkään siellä sen jälkeen kun sen isäntä, viimeisen kerran oleskeltuaan siellä, oli sulkenut oven jäljessään. Syvän liikutuksen vallassa Elinor rouva astuikin nyt sen kynnyksen yli, hänestä tuntui, kuin hänen miehensä henki olisi yhä täällä viipynyt. Matalat, pienet huoneet olivat täynnä muistoja hänestä. Ei ainoatakaan huonekalua tai kapinetta ollut talossa, jota hän itse ei olisi hankkinut tänne tai pidellyt kädessään. Kaikkialla vallitsi mitä ankarin yksinkertaisuus, ainoa koriste kirjoituspöydällä oli Elinor rouvan miniatyyrikuva, jota Henry Patterson aivan erikoisesti oli rakastanut. Hopeisten kehysten ympärillä oli yhä vieläkin lakastunut orvokkikiehkura, jonka hän varmaankin itse oli poiminut viimeksi talossa ollessaan.

Rouva Elinor ei ollut koskaan käynyt täällä, sillä hänen miehensä ei ollut tahtonut näyttää sitä hänelle ennenkuin se olisi täysin kunnossa. Mutta tänä keväänä hänen oli ollut määrä tuoda hänet tänne; he olivat aikoneet viettää täällä pari viikkoa kahden, ja muistaessaan sitä tunsi Elinor rouva syvää surua ja kaihoa.

Jos hän olisi ollut yksin, niin täällä hän olisi voinut kokonaan vajota entisiin muistoihinsa, jotka salaperäisellä voimallaan viekoittelivat häntä puoleensa. Mutta hänellä oli pikku Ingansa, jonka riemulla ei ollut rajoja päästessään nyt kerta oikein maalle. Se oli hänelle jotakin aivan uutta; hän ei ollut koskaan nähnyt niin paljon kukkia kuin täällä, ei koskaan aurinko ollut paistanut niin kirkkaalta terältä kuin täällä. Hän voimistui ja virkistyi aivan silminnähtävästi, ja hänen toimintahalunsa oli aivan rajaton. Lastenhoitaja ei tahtonut mitenkään jaksaa juosta hänen kanssaan metsässä ja vuorella.

Neiti Margret sen sijaan oli Ingan väsymätön seuralainen, sillä hän oli yhtä utelias kuin lapsikin näkemään seutua. Ei kestänyt kauan ennenkuin nuori tyttö oli huomannut, että Elinor rouva viihtyi parhaiten yksiksensä. Turhaan hän oli yrittänyt saada häntä avaamaan sydäntään hänelle — hän olisi näet niin kernaasti tahtonut tietää, miltä tuntui olla nuori, hurmaavan kaunis leski, jonka mies oli hukkunut mereen. Mutta kun hän ei voinut saada uteliaisuuttaan tyydytetyksi, käänsi hän huomionsa kiitollisempiin ja vähemmän salaperäisiin seikkoihin. Ja siten Elinor rouva sittenkin tuli oleskelleeksi suurimman osan päivää yksikseen muistoinensa ja suruinensa.

XIII.

Insinööri Hillberg tuli eräänä päivänä huvilaan vieraisille.

Hän oli rouva Pattersonin lähin naapuri — niin, oikeastaan ainoa naapuri. Hän asui näet sen barakin sivurakennuksessa, jonka Kasteluosakeyhtiö oli rakennuttanut työmiehiään varten. Parasta aikaa oli barakki aivan tyhjä lukuunottamatta Hillbergin neekeripalvelijaa ja vahtia. Kahdenkymmenen mailin laajuudelta ei ollut muita ihmisiä paitsi puolta tusinaa farmariperheitä, jotka asuivat hajallaan vuorien eteläpuolella.

Nämät farmarit katkeroittivat insinööri Hillbergin elämän. He olivat ostaneet maata siinä toivossa, että Kasteluosakeyhtiö alkaisi toimintansa, mutta kuiva aika oli aikoja sitten jo alkanut, eikä ainoatakaan pisaraa vettä oltu laskettu janoaville pelloille. Sato oli mennä aivan hukkaan, mikä merkitsi täydellistä häviötä farmareille, sillä he olivat panneet kaikki varansa ja enemmänkin maahan. Ja niiden asema, jotka olivat ostaneet velalla sekä maat, siemenet, työkalut että rakennusaineet, oli kerrassaan epätoivoinen.

Luonnollisesti nämä onnettomat ihmiset hyökkäsivät insinöörin kimppuun, uhaten ottaa hänet hengiltä, jollei hän hankkisi heille vettä.

Mutta sulkuportit olivat sinetillä suljetut. Hillbergin mielestä oli tosin mieletöntä, että viattomat ihmiset kadottaisivat koko omaisuutensa siksi, että yhtiön laskuissa oli tapahtunut pieni erehdys, mutta hänen täytyi alistua maan lakeihin, miten naurettavia ja epäoikeutettuja ne hänen mielestään olivatkin. Jos hän olisi rikkonut sinetin, olisi hän joutunut vankeuteen. Mielemmin hän siis otti vastaan raivoavien farmarien uhkaukset.

Hillberg oli yksi noita ruotsalaisia insinöörejä, jotka hiukan kaikkialla maailmassa ovat mukana uusia uria uurtamassa, kun on kysymyksessä uuden maan valloittaminen sivistykselle. He rakentavat siltoja, maanteitä ja rautateitä ilman että kukaan käsittää, ja kaikkein vähinten he itse, minkä suurtyön he täyttävät ihmiskunnan kehityksessä. Tuhansien vaikeuksien, alituisen hengenvaaran alaisina he kaikessa hiljaisuudessa tekevät tämän työnsä. He ovat sankareita — heidän elämänsä on sankarin, samoinkuin heidän kuolemansakin. Mutta harvojen työlle heidän oma aikansa tai tulevaisuus antaa oikean arvonsa. Heidän nimensä unohtuvat, ja ruoho saa häiritsemättä kasvaa heidän haudoillaan.

Hillberg oli ollut siksi kauan lännessä, että hän oli oppinut tuntemaan sen kovat lait. Olemassaolon taistelu ei ollut kadottanut vielä alkuperäisiä muotojaan, ja menestys riippui useinkin siitä, kellä oli tarkin silmä ja nopein käsi. Kun farmarit uhkasivat hänen henkeään, tarkoittivat he täyttä totta. Hän oli heidän mielestään heidän oikeutensa tiellä, ja ajasta vain riippui, milloin he raivaisivat tämän esteen tieltään.

Mutta Hillbergin mieleen ei edes juolahtanut pelastaa henkensä avaamalla sulut. Hän oli rohkea mies, ja monesti öisin hän oli yhdessä vahdin kanssa valvonut vesisäiliön ääressä, revolveri ladattuna ja kaikki aistit jännitettyinä. Hänen ainoa pelastuksentoivonsa oli se, että asia pian tulisi oikeudessa käsiteltäväksi. Langetkoon ratkaisu kenen eduksi hyvänsä, joka tapauksessa vesi saisi vapaasti virrata säiliöstä, vahtien hengenvaara välttyisi ja yhtiö mahdollisesti pelastuisi.

Hän oli usean kerran käynyt Starvillessä, missä piirituomari asui ja selittänyt hänelle miten epätoivoisessa tilassa asia oli sekä kehottanut häntä kiirehtimään ratkaisua. Mutta odotettiin tärkeää asiapaperia, jonka kantaja oli sanonut lähettävänsä, eikä tuomari luvannut muuta apua kuin pari miestä vahdin vahvistukseksi. Hillberg ei kuitenkaan huolinut ottaa tätä apua vastaan. Olihan päivän selvää, että kantaja ehdoin tahdoin viivytteli asiapaperin lähettämistä ja että tuomari oli lahjottu.

Raskaat huolet painostivat siis sen miehen mieltä, joka tuli mrs Pattersonin luo käymään. Elinor näki hänet ensi kertaa, mutta naisen vaistolla hän huomasi heti, että jokin asia painosti häntä. Vaikea ei ollutkaan viekoitella esille hänen huolensa syytä, sillä mistä sydän on täysi, siitä suu puhuu.

Kun Hillberg alkoi puhua Kasteluosakeyhtiön kireästä tilasta, oletti hän, että Elinor rouva tunsi ennestään asian laadun. Siksipä hän suuresti hämmästyi, kun tämä kysymällä yhtä ja toista ilmaisi tietämättömyytensä.

Hall oli näet salannut Elinor rouvalta koko asian, ja kun nuori leski oli nyt kadottanut kaiken toivon miehensä suhteen, ei hän enää avannut sanomalehtiäkään, jotta tämäkin tiedonlähde oli häneltä suljettu. Ainoa mistähän oli selvillä, oli se, että yhtiö oli perustettu ja että hänen miehensä lempiajatus siten oli tullut toteutetuksi. Hän oli otaksunut, että Hall oli ajanut asiaa, ja hänen kunnioituksensa ja luottamuksensa oli sen johdosta herännyt uudelleen häntä kohtaan.

Suureksi hämmästyksekseen hän kuuli nyt, mihin kurjaan tilaan yhtiö oli joutunut. Ja hän tiedusteli asiaa lähemmin. Hillberg oli valmis kertomaan hänelle kaikki — se on, sen verran kuin hän itse tiesi — eikä kestänyt kauan, ennenkuin Elinor rouva suureksi hämmästyksekseen oli selvillä koko jutusta. Ehkeipä afäärejä sittenkään ollut niin vaikea käsittää kuin hän oli luullut. Ei ainakaan tätä.

Hän oli kovin pahoillaan kuullessaan pikku osakkeiden omistajien ja farmarien tappioista. Heidän hätänsä koski hänen säälivään sydämeensä, ja hän päätti voimiensa mukaan auttaa heitä. Farmarithan olivat siksi lähellä, että hän saattoi ulottua heihin.

Tähän saakka hän oli kokonaan syventynyt omaan suruunsa. Hillbergin kertomukset olivat äkkiä selvittäneet hänelle, että hänellä oli muutakin tekemistä kuin vain surra. Hän tahtoi tehdä samaa mitä Henry Pattersonkin tällaisessa tilanteessa olisi tehnyt. Henry ei olisi sallinut kenenkään kärsiä vahinkoa hänen tähtensä, vaan uhrannut viimeisenkin penninsä vahinkojen korvaukseen.

Samoin hänkin tahtoi toimia.

Hillberg, jolle Elinor rouva uskoi suunnitelmansa, piti sitä aivan mielettömänä ja katui, että hän lainkaan oli puhunut hänelle asiasta. Nainen saattoi vain tuolla tavalla heittäytyä keskelle tulta, sen sijaan että hän olisi antanut asioiden kehittyä itsekseen. Mutta syvimmässä sielussaan hän ihaili kuitenkin hänen auttamishaluaan, samoinkuin hän ensi hetkestä saakka oli ihaillut hänen surunvoittoista kauneuttaan.

Hillberg kielsi häntä kuitenkin sekaantumasta koko juttuun. Tosin raha oli ainoa, mikä saattoi tehota farmareihin, mutta sillä kannalla kuin asiat nyt olivat, olisi se vain hukkaan heitettyä vaivaa. Sitä paitsi heidän vahinkonsa nousivat hyvinkin suuriin summiin.

— Miten paljon luulette tarvittavan, jotta nuo ihmisparat olisivat tyydytettyjä, kysyi Elinor rouva.

Hillberg laski hetken aikaa. Sitten hän nimitti kuuslukuisen summan.

— Heidän todellinen vahinkonsa nousee siihen summaan, lisäsi insinööri, mutta enpä luule heidän siihen tyytyvän. Heillä on näet toivoa saada paljoa enemmän, jos he vaativat yhtiöltä vahingonkorvausta, mitä jotkut heistä jo ovat tehneetkin.

Elinor rouva katsahti hämmästyneenä insinööriin. Niin suurien summien arvoisiksi ei hän olisi olettanut muutamia farmareja. Hän huomasi, että asia oli paljoa monimutkaisempi, kuin mitä hän oli luullut. Hänen hyvä sydämensä oli tehnyt hänelle kepposet, ja hän pahastui hiukan ajatellessaan, miten naiivina mr Hillberg häntä varmaankin piti.

Mutta hän pysyi sittenkin suunnitelmassaan, ja pyydettyään insinööriä ilmoittamaan hänelle, miten asia kehittyisi, istahti hän kirjoittamaan Hallille ja pyysi häntä lähettämään tarpeellisen summan hänen omaisuudestaan erästä hyväntekeväisyystarkoitusta varten.

* * * * *

Miss Lawson oli kovin pahoillaan, kun hän palattuaan pitkältä kävelyretkeltä sai kuulla, että mr Hillberg oli käynyt huvilassa hänen poissaollessaan. Hän oli niin pahoillaan, että hän melkein itki. Rouva Elinorin täytyi vasten tahtoaan hymyillä, ja lempeään tapaansa hän härnäili nuorta tyttöä hänen tähtensä.

— Ei, minä inhoan häntä, vastasi miss Margret. Mutta — hänhän on ainoa mies sadan mailin alalla!

Tämä huudahdus paljasti miss Margretin salaisen sydänsurun: hänen oli ikävä täällä erämaassa ilman miehisiä tuttavia, joiden kanssa hän saattoi liehakoida. Pieni, soma kahdeksantoista-vuotias neitonen oli luullut, että täällä olisi ainakin jokunen »cowboy», sellainen kuin Broncho Billy, joka oli sankarina kaikissa niissä filmidraamoissa, joita hän oli nähnyt elävissäkuvissa. Mutta väijyvistä katseistaan huolimatta hän ei ollut nähnyt ainoatakaan kävelyretkillään. Ainoa mies, jonka hän oli metsässä kohdannut, oli eräs vanha farmari, jolla oli koukkunenä ja paksu iho kuin nahka, ja tämä oli katsellut häntä niin salavihkaisesti, että Margret oli oikein pelännyt.

Hän oli tavannut insinööri Hillbergin Cheyennessä, milloin hänen isänsä oli pyytänyt häntä jäämään heille päivällisille. Siellä hänen oli ollut vaikea sietää häntä, sillä hänen ihonsa oli kovin ruskea ja kätensä känsäiset — aivankuin päivätyöläisen — ja kaiken lisäksi hän oli kohdellut häntä kuin pientä tyttöä, mikä suuresti oli loukannut hänen itsetietoisuuttaan. Mutta täällä, erämaassa, kelpaisi hän kuitenkin — paremman puutteessa!

Nyt Margretin päähän pälkähti, että tuo suuri, tyhmä mr Hillberg oli heti paikalla rakastunut Elinor rouvaan. Sillä hänestä oli aivan luonnollista, että kaikki miehet rakastuisivat tähän kauniiseen naiseen. Mitenkä he olisivat voineet olla rakastumatta, kun hän oli niin häikäisevän kaunis? Olihan hänen hipiänsäkin aivan maidonvalkea, jotavastoin Margret oli päivettynyt kuin mustalainen…

Siksi pikku Margret neiti tuskin saattoi pidättää kyyneleitään kuullessaan mr Hillbergin käyneen talossa.

— Jos hän vielä toistenkin sattuu tulemaan sinun poissaollessasi, lohdutti Elinor rouva, niin nostan lipun tankoon, jotta tiedät palata kotiin.

Mutta Margret ei tarvinnut tätä merkkiä. Ei kulunut montakaan päivää, kun nuori insinööri avasi jälleen villiintyneen puutarhan portin huvilan edustalla. Astuessaan verannalle täytyi hänen kulkea aivan miss Margretin ohi, joka jo kaukaa oli nähnyt hänen tulevan ja asettunut mahdollisimman edulliseen asentoon riippumattoonsa.

Insinööri pysähtyi ja tervehti niin hämmästyneenä, että Margret ihmetteli, eikö Elinor todellakaan ollut kertonut insinöörille, että hän oli täällä.

He vaihtoivat muutamia leikillisiä sanoja, sitten insinööri kysyi, oliko rouva kotona. Hänen kysymyksensä tuli niin äkkiä, että Margret täydellä syyllä saattoi olla loukkaantunut. Hän saattoi hänet kuitenkin sisään ja he löysivät Elinor rouvan pohjoisenpuoleisella parvekkeella lukemassa vastasaapunutta kirjettä. Margret, ottaessaan tuon kirjeen vastaan kirjeenkantajalta, oli huomannut, että kuoressa oli Oscar E. Hallin firmamerkki.

Margret katui, että hän oli seurannut mukana sisään. Sillä mr Hillberg ei nähnyt eikä kuullut häntä. Hän alkoi heti keskustella Elinor rouvan kanssa asioista, joista hän ei ymmärtänyt muuta, kuin että ne koskettelivat sulkulaitteita Pine Mountainin juurella sekä farmeja alangolla. Mutta hän huomasi heidän kasvojeneleistään, että kumpikin oli hyvin huvitettu asiasta, ja että Elinor oli tavallista kalpeampi.

Siinä ei ollut mitään kummaa, sillä kirje, jonka hän vasta oli lukenut, olisi saattanut minkä naisen hyvänsä kalpenemaan; ja harvapa luettuaan sellaisen kirjeen olisi kyennyt keskustelemaan niin vilkkaasti kuin hän nyt.

Hall valitti, ettei hän voinut suostua Elinorin pyyntöön ja lähettää hänelle kysymyksessäolevaa rahasummaa. Niinkuin hän kai tiesi, oli hänen omaisuutensa kiinnitetty firmaan, ja nykyisinä tukalina raha-aikoina ei firma olisi sietänyt niin suurta suoneniskua, varsinkin kun paljon varoja oli kiinni Kasteluosakeyhtiössä.

»Jos te kuitenkin», kirjoitti hän edelleen, »välttämättä tarvitsette näitä rahoja, niin luovutan ne suurimmalla mielihyvällä yksityiskassastani. Lähipäivinä pyydän saada käydä luonanne sopiaksemme lähemmin asiasta.»

Tämän kirjeen ensi vaikutelma oli hirveä. Hän, Elinor Coyne Patterson, ei ollut siis enää rikas, vaan pakotettu ottamaan vastaan tilapäistä lainaa tyttärensä holhoojalta! Tai, jos tämä kielto riippui satunnaisesta rahapulasta, niin näytti sittenkin siltä, kuin hän ei enää voisi vapaasti käyttää omaisuuttaan, vaan oli holhouksenalainen samoinkuin pikku Ingakin! »Jos te kuitenkin välttämättä tarvitsette» — nämät sanat todistivat muutosta hänen elämässään, jommoista hän ei koskaan olisi voinut uneksiakaan. Vuotuinen kannatus, jonka Henry Patterson testamentissaan oli määrännyt hänelle ja hänen tyttärelleen, oli niin runsas, ettei hän koskaan olisi voinut kuluttaa edes toista puolta siitä, mutta nyt näytti siltä, kuin näitäkin rahoja kontrolleerattaisiin tai jostakin syystä vedettäisiin firman rahaajauhavaan myllyyn. Jollei näin olisi asian laita, olisi hänen anoamansa summa ilman muuta lähetetty hänen käytettäväkseen.

Ensi kertaa sen jälkeen kun hän oli joutunut leskeksi iski häneen se pelottava ajatus, että ehkei hänellä ja hänen pikku tyttärellään jonakuna kauniina päivänä olisikaan kaikkea mitä he tarvitsivat ja toivoivat.

Mr Hillbergin tuomat tiedot eivät myöskään olleet hyviä. Hän kertoi, että toisetkin farmarit olivat nyt oikeuden tietä vaatineet yhtiöltä korvausta niistä vahingoista, joita he olivat kärsineet, kun sato veden puutteen vuoksi auttamattomasti oli mennyt hukkaan. Heidän vaatimansa vahingonkorvaus tuottaisi täydellisen häviön yhtiölle.

Elinor rouva väänteli valkeita käsiään. Kunpa hänellä nyt vain olisi ollut ne rahat, joita hän oli Hallilta pyytänyt, olisi hän epäilemättä voinut rauhoittaa farmareita ja pelastaa yhtiön — miehensä lempisuunnitelman.

Muutamia minuutteja sitten ei hän ollut kiinnittänyt vähintäkään huomiota Hallin lainatarjoukseen. Hänestä oli tuntunut aivan mielettömältä, että hän, Elinor Coyne Patterson, olisi pakotettu lainaamaan rahaa sellaiselta nousukkaalta kuin Hall oli. Mutta Hillbergin tiedonanto oli saattanut hänet jonkinmoiseen kuumeeseen. Nyt hän olisi lainannut summan vaikka pahimmalta viholliseltaan. Sillä hän tahtoi tarttua asiaan. Miehensä muiston vuoksi hänen oli pakko auttaa viattomasti kärsiviä farmareita sekä samalla pelastaa hänen lempiyrityksensä.

Kun Hillberg palasi barakkiinsa, oli hänellä taskussaan paperi, johon Elinor rouva oli hermostuneella käsialalla kirjoittanut seuraavan sähkösanoman:

»Hall, Chicago, tulkaa heti. E. P.»

Ratsastavan lähetin kera se oli lähetettävä lähimmälle sähkösanoma-asemalle.

Mutta pikku miss Margret nyrpisti tyytymättömänä suutaan, kun Hillberg läksi huvilasta. Tämä oli vaihtanut tuskin kahtakymmentä sanaa hänen kanssaan.

XIV.

— Se oli kovaa työtä, se on varma, sanoi Jim, neekeri. Mutta kannattavaa se oli eikä laisinkaan vaarallista, kunhan vain pysytteli kylliksi kaukana koneen rattaista. Meillä oli laivassamme kerran jättiläiskokoinen meksikolainen; hän teki työtä kahden edestä ja oli laivurin lellipoika. Mutta eräänä yönä hänen ollessaan vahdissa hän katosi. Me luulimme, että hän oli karannut, mutta muutamia päiviä myöhemmin löysimme hänen ruumiinsa mutasäiliöstä.

— Miten se oli tapahtunut?

— Hän oli joutunut koneen rattaitten väliin ja murskautui kuoliaaksi.
Sellaista voi tapahtua, jollei ole varovainen.

Vallitsi hetken hiljaisuus.

— Hyi sellaista työtä! sanoi Jim ja sylkäisi. Parempi täällä sittenkin on. Vaikkei palkka olekaan yhtä suuri, niin kohdellaan sitä kuitenkin ihmisiksi. Massa Hillberg on all right.

He loikoilivat heinikössä Pine Mountainin rinteellä, neekeripoika Jim ja vesisäiliön vahti. Heidän takanaan kohosi vesisäiliön sementtiseinä peittäen taakseen koko yläosan vuorta, ja edessä levisi tiheikkö pengerminä aina alas alangolle saakka. Pensaikko ei ollut enää vihreä, vaan ruskeahko kuin nahka. Sadetta oli näillä seuduin niukalta. Kokonaiseen kuukauteen ei ollut satanut ainoatakaan pisaraa, ja kasvullisuus oli kokonaan kuivettunut. Kuumuus oli painostava. Aurinko paahtoi armottomasti. Päivemmällä helle muuttui polttavan tuliseksi, niin että silmissä liekehti, mutta nyt oli vielä varhainen aamupuoli ja ilmassa tuntui vielä hiukan yön kosteutta.

Heti aamiaisen jälkeen oli vahti saapunut tänne, sementtimuurin juurelle. Joka aamu hän kulki kuivunutta jokiuomaa pitkin ja suurten sulkuporttien ohi, jotka estivät veden virtaamasta säiliöstä. Tarkastettuaan että sinetti portissa oli koskematta, hän astui edelleen vuoren rinnettä myöten ylös pengermälle, missä sementtimuurin juurella oli varjoisaa suurimman osan päivästä. Jos päivä oli kuuma, saattoi hän maata siellä aina iltaan saakka. Jim, joka oli myös kokki, toi aika ajoittain hänelle jonkun suupalan ja viipyi kernaasti juttelemassa hänen kanssaan. Hänellä oli loppumaton varasto juttuja, joita hän oli kuullut toisilta tai itse kokenut, sillä hän oli matkustanut paljon ja ollut jos jonkinlaisissa toimissa, milloin kengänkiilloittajana, kantajana, vieläpä silmänkääntäjänä. Viimeksi hän oli palvellut mutausproomussa, ja tältä ajalta oli kertomus, jonka hän vastikään oli tarjonnut kuuntelijalleen.

Sulkuvahti, joka nimitti itseään Jonesiksi, loikoi selällään kädet päänsä alla. Hän uneksi. Hän oli ottanut tarkasti selkoa millainen se mutausproomu oli, jossa Jim oli palvellut, ja ajatuksissaan hän kaikessa rauhassa kulki jokea pitkin lapioiden joen pohjasta kultaa. Kullan lapioiminen oli hänelle jotakin aivan uutta. Sellaisesta hän ei koskaan ollut kuullut puhuttavankaan. Hän ei ollut koskaan käynyt niin kaukana kuin Kaliforniassa, mutta kuunnellessaan nyt neekerin kertomuksia, heräsi hänessä halu koettaa myös onneaan. Ja vaikkei voinutkaan täysin luottaa Jimin sanoihin, niin olisi se kai sittenkin kannattavampaa työtä kuin loikoilla täällä erämaassa ja vartioida sulkua, jota ei saatu avata, vaikka ympäristö oli menehtyä veden puutteeseen.

Asian laita oli näet sellainen, että Jones oli kaikkea muuta kuin tyytyväinen nykyiseen tilaansa. Hän tunsi vaistomaisesti kelpaavansa johonkin parempaankin työhön. Tosin hän oli kiitollinen saadessaan pari kuukautta sitten tämän toimen — mikä nälistynyt, uupunut kulkuri ei sitä olisi ollut? Hän oli sattumalta eräänä päivänä saapunut tälle seudulle; hänen vaatteensa olivat repaleiset, hänen vatsansa tyhjä, hänen voimansa ja rohkeutensa ja kaikki rahansa lopussa. Että Hillberg oli armahtanut häntä ja ottanut hänet vahdiksi, riippui yksinomaan siitä, että hänen oli sääli skandinaavia, joka oli joutunut hunningolle. Mutta jäljestäpäin oli Jones usein itsekseen tuuminut, eikö hänen olisi ollut yhtä hyvä menehtyä erämaahan kuin maata toimettomana täällä. Ei hän ollut tullut Amerikkaan viettääkseen tällaista tyhjäntoimittajan elämää!

Mutta hänen järkensä sanoi, että hän tarvitsi lepoa. Ruumiillinen työ, jota hän oli tehnyt saavuttuaan Amerikkaan, oli käynyt hänelle ylivoimaiseksi. Hän ei kelvannut ruumiillisen työn tekijäksi amerikkalaisten malliin. Kotona Suomessa hän oli kyennyt peltotöihin yhtä hyvin kuin kuka muu tahansa, mutta kaikkien kokemustensa jälkeen hän oli nyt toinen mies.

Hänellä oli koko ajan se tunne, ettei hänen paikkansa ollutkaan raatavien, hikisten työläisten parissa, vaan että hänellä oli tietoja ja kykyjä, jotka asettivat hänet työnantajien tasalle. Ja hänen mielensä oli katkeroitunut ajatellessaan, että häneltä puuttui juuri sitä, mikä olisi voinut saattaa hänet oikealle paikalleen, nimittäin rahaa. Hän tiesi, mitä oli tehtävä, mutta häneltä puuttui pääomaa. Hän ymmärsi monet asiat paljoa paremmin kuin nuo herrat — mutta kun hän joskus uskalsi ehdottaa jollekin kaivoksenhoitajalle keksimänsä parannuksen, ei hän saanut vastauksekseen vain ilkeämielistä katsetta, vaan hän kadotti myös paikkansa. Häntä oli aivan yksinkertaisesti pidetty yltiöpäisenä fantastina, ehkäpä suorastaan hulluna, ja säälien kohotettu hänelle olkapäitä, jollei aivan yksinkertaisesti käsketty hänen pysyä lestissänsä.

Rahoja häneltä puuttui. Mitä hyötyä siitä, että ajatukset ja tuumat pyörivät hänen päässään, kun hänellä ei ollut rahaa millä toteuttaa niitä?

Niinkuin tuo Jimin juttukin äsken. Se pani hänen mielikuvituksensa liikkeelle. Ja otettuaan selkoa itse mutausprosessista ja lapioiden rakenteesta, makasi hän hyvän aikaa ääneti tuijottaen ylös ilmaan. Tuskinpa hän huomasi, että neekeri poistui.

— Sehän on päivän selvää, sanoi hän ääneen ruotsiksi, niinkuin hänellä oli tapana tehdä yksin puhellessaan. Hän kohosi kyynärpäänsä varaan ja hänen katseensa harhaili lähimpään pensaikkoon. — Jim sanoo, ettei kannata enää etsiä kultaa vuorista. Kullansekainen kvartsi on siis vähentynyt, vuosituhansien kuluessa se on huuhtoutunut jokiin. Vedessä on kultahiekka sitten vuosisatojen kuluessa hautautunut mutaan. Mutta mitä syvemmälle voi tunkeutua pohjamutaan, sitä rikkaampi saalis on. Nuo tyhmeliinit, jotka mutaavat kehnoilla, matalalla kulkevilla lapioillansa, eivät pääse kyllin syvälle tunkeutumaan, siinä koko syy.

— Täytyy saada syvemmälle kulkevia lapioita, sellaisia, jotka koskettelevat itse kalliopohjaa, sanoi hän sytyttäen lyhyen piippunsa. Ja luulenpa tietäväni, miten ne ovat laitettavat. Kas näin — hän painoi kätensä kuperina, sormet koukkuisina, vastatusten — näin ne ovat tehtävät! Maltahan — hän etsi taskuistaan paperia ja kynää ja alkoi nopeasti vetää koko joukon viivoja puhuen yhä edelleen ääneensä. Teknillisiä termejä sateli hänen huuliltaan, hän oli niin kiintynyt hommaansa, ettei hän huomannut nuorta tyttöä, joka hiljaa hiipi vuoren rinnettä alas ja äänettömin askelin pysähtyi hänen taaksensa. Se oli hentojäseninen, sulavaliikkeinen olento, jonka sievät, päivettyneet kasvot ja ruskeat, veitikkamaiset silmät kurkistivat valkean puutarhahatun alta.

Tyttö tarkasteli hetken aikaa miestä, jonka selän takana hän seisoi. Hän huvitti häntä suuresti, istuessaan siinä piirustuksensa yli kumartuneena ja mutisten sanoja, joita tyttö ei laisinkaan ymmärtänyt. Hän tuumi juuri, uskaltaisikohan hän kutittaa miestä korrella niskaan, kun tämä äkkiä hypähti pystyyn riemusta huudahtaen, joskin huudahdus katkesi kesken hänen törmätessään tyttöön. Hämmästyneenä hän katsoi häneen; sitten molemmat purskahtivat nauruun, niin että sementtiseinä heidän takanaan kajahti.

— Taivasten taatto! huudahti Jones. Olittepa vähällä pelästyttää minut alas kuiluun!

— Olettepa te kaunis vahti, vastasi tyttö. Helposti olisin voinut avata sulun teidän huomaamattanne. Mutta antakaahan minun katsella tuota paperia — Siinä on varmaankin jotakin kovin mielenkiintoista, koska saatoitte sen vuoksi unohtaa velvollisuutenne.

Mies ojensi tytölle hymyillen piirustuksen. Tyttö katseli kauan häntä ennenkuin hänen katseensa kiintyi paperiin, ja hänen silmiensä ilme sanoi:

— Tuollaisena minä pidän teistä.

Ja totta olikin, tyttö oli ihastunut miehen hymyilyyn. Harvoin sitä näkyi, mutta joka kerta kun se ilmestyi, kirkasti se koko hänen parrakkaat, hoitamattomat kasvonsa. Siinä oli jotain niin hyvää ja hienoa, että tytön oli mahdoton uskoa, että mies oli niin rappiolle joutunut kuin Hillberg väitti.

Hän tarkasteli kauan piirustusta, käänteli sitä joka puolelta.

— En minä ymmärrä tästä hölyn pölyä. Onko se maisema?

— Ei aivan. Se on vain rikkauden haavekuva.

— Mikä? kysyi tyttö ihmeissään.

— Rikkauden haavekuva, toisti mies. Tiedättehän, että on olemassa juoppohulluja, jotka kuvittelevat mielessään mahdottomuuksia. Minä olen myöskin hiukkasen juoppohullu, ja tuo piirustus on viimeinen hassutukseni.

Tyttö katsahti häneen hiukan epäillen. Joskus hän puhui tavalla, joka sai hänet uskomaan, että Hillberg sittenkin oli oikeassa. Hän oli varmaankin vaarallinen ihminen, tämä vaaleanverinen villi hirveine partoineen ja raskasmielisille silmineen. Niiden pohjalla saattoi päilyä mitä hyvänsä.

Hän katsoi avuttomana ympärilleen.

— Ei, naurahti mies pilkallisesti, sellaisille nuorille neidoille kuin teille, miss Lawson, ei siitä ole vähintäkään vaaraa. Minun juoppohulluuteni on aivan vaaratonta lajia. Jos tahdotte istahtaa tähän, niin kerron miten se ilmenee.

Tyttö seurasi hänen kutsuvaa kädenliikettään ja istahti heinikkoon, mutta tuumi samalla:

— Miten ikävä, ettei Inga ja lastenhoitaja ole tänään mukanani! Mitäpä, jos minulle jotain tapahtuisi!

Mutta samalla vaarantunne viekoitteli häntä puoleensa. Yksin erämaassa miehen kanssa, joka puhui juoppohulluudesta — hän ei tiennyt tarkalleen, mitä tuo sana merkitsi, mutta luuli sitä sairaudeksi, johon juopot vajosivat — miten kauheaa! Istuessaan siinä oli hän mielestään sankaritar jossakin seikkailussa.

Mies kävi vastapäätä tyttöä istumaan, ja nyt hänen kasvoilleen oli levinnyt jälleen raskasmielinen ilme, joka kaikkein ensiksi oli vetänyt tyttöä puoleensa. He olivat tavanneet toisensa jo pari kertaa ennen vuoristossa, kun Margret oli ollut kävelemässä pikku Ingan kanssa, mutta silloin mies oli käyttäytynyt aivan säädyllisesti ja jäykästi — liiankin säädyllisesti ollakseen villi, — oli Margret tuuminut — eikä koskaan puhunut arvoituksellisia asioita. Jos Margret olisi tahtonut tunnustaa totuuden, olisi hän myöntänyt olleensa hiukan harmistunut sen vuoksi, että miehen koko huomio oli ollut kiintyneenä vain Ingaan ja että hän sen vuoksi tänään oli päättänyt yksin tulla häntä tapaamaan. Hän oli ainoa mies tässä erämaassa — mr Hillbergiä ei voitu ottaa lukuun, sillä hänen huomionsa oli kokonaan kiintynyt Elinoriin! — ja miksi hän ei voisi yrittää keikailla hänen kanssaan, kunhan ei kellään ollut siitä aavistusta? Hän oli tullut paikalle aikeissa saattaa hänen päänsä pyörälle, mutta katsellessaan nyt häntä, tuli Margret ensi kertaa ajatelleeksi, että se oli ehkä helpommin sanottu kuin tehty. Hän ei näyttänyt laisinkaan vastaanottavalta, ja kun hän äkkiä kohtasi hänen sinisten silmiensä alakuloisen katseen, kävi hän kovin hämilleen.

— Niin, nähkääs, miss Lawson, alotti mies. Margretista tuntui aina omituiselta, kun hän nimitti häntä »miss Lawsoniksi» sen sijaan että hän olisi sanonut aivan yksinkertaisesti vain »miss», niinkuin miehen luokkaan kuuluvilla ihmisillä oli tapana tehdä. Muutenkin oli hänessä kovin paljon omituista. Esimerkiksi hänen puheensa! Hän puhui virheetöntä, murteesta vapaata englanninkieltä, ja kuitenkin se kuului aivan luontevalta ja totutulta hänen huulillaan. Hän valitsi taidolla sanansa ja osasi sanoa täsmälleen mitä hän halusi, mikä myös — sen verran kuin Margret ymmärsi — ei ollut tavallista hänen säädyssään.

— Niin, nähkääs, minä sairastan sellaista tautia, että tahtoisin parantaa kaikkea. Tahtoisin korjata, oikaista, helpottaa kaikkea. Te olette elänyt kylliksi kauan käsittääksenne, ettei kaikki tässä maailmassa ole niinkuin pitäisi olla. Syy ei ole Jumalan — hän tarkoittaa vain meidän parastamme, mutta eiköhän hän erehtynyt antaessaan meidän pitää itsestämme huolta. Me olemme turmelleet ja hävittäneet niin paljon. Katsokaahan nyt tätä vesiallastakin. Se on maksanut paljon rahaa, mutta mitä hyötyä siitä on? Sen sijaan että vesi saisi virrata vapaasti ja kastella maita, haihtuu se vähitellen ilmaan, ja voi sattua niinkin, että kun minulle vihdoin annetaan lupa avata sulut, ei vettä enää olekaan. Ja tämä tapahtuu vain vanhan, äreän myllynomistajan vuoksi, joka sanoo: seis! Onko oikeudenmukaista, että farmarit tuolla alhaalla saavat nääntyä nälkään tuon itsepäisen miehen vuoksi? Sallikaa minun sanoa teille jotakin: myllyn uudestirakentaminen on vain turhaa lorua. Se ei voisi olla kolmeakaan kuukautta vuodessa käynnissä, niin vähän vettä kuin joessa nykyään on. Koko juttu on turhaa lorua, josta on vahinkoa kaikille, itse myllynomistajallekin loppujen lopuksi. Siten me ihmiset sekotamme toistemme vyyhdit.

Margret kuunteli tarkkaavaisesti, vähemmän kuitenkin miehen sanoja, kuin hänen syvää ja ilmehikästä ääntään.

— Eikö se ole kohtalon ivaa, että minä, joka en toivo mitään sen hartaammin kuin auttaa noita farmareita, olen pakotettu vahtimaan sulkuja, ettei kukaan saisi avata niitä? Farmarit, joiden pitäisi olla ystäviäni, ovat nyt verivihollisiani. Jospa minulla vain olisi rahaa… Hän teki toivottoman kädenliikkeen.

— Niin, rahaa! toisti hän kiivaasti. Sitä tarvitaan maailman parannukseksi. Olen säästänyt kokoon lähemmäs sata dollaria loikoillessani täällä — riittäväthän ne pitkälle, eikö totta? Voisin milloin hyvänsä paljastaa oikeuden edessä tuon myllyjutun, mutta ei kukaan usko minua niinkauan kuin olen rahaton. Kuka minä olen? Herra Eikukaan Eimistään, mies, joka sairastaa suuruudenhulluutta. Mutta jos minulla olisi rahaa, uskottaisiin minua ja minä saisin veden virtaamaan kanavaan yhtä helposti kuin voisin murtaa poliisin sinetin.

— Mutta koettakaapa sittenkin, ilvehti tyttö.

— Se on turhaa, vastasi mies synkkänä. Minä puhun kokemuksesta. Onko teillä mitään sitä vastaan, jos sytytän piippuni?

— Ei, olen mielissäni, jollette anna minun häiritä itseänne. Minähän olen tunkeutunut teidän alueellenne.

— No niin, jatkoi mies vedettyään ensimäisen sauhun, ehkäpä alatte nyt ymmärtää juoppohulluuttani. Minä uneksin rahoista — minulla on tuhansia keinoja millä ansaita niitä, mutta ei ainoatakaan, joka tepsisi miehelle, jolla on sata dollaria taskussaan. Yksi näistä keinoista on tämä piirustus. Se on miljoonien arvoinen.

Margret katseli epäillen paperia ja silmäsi sitten mieheen. Tarkoittiko hän täyttä totta? Ääni ja kasvojen ilme todisti sitä.

— Mutta mitä se esittää? Ettekö luule voivanne selittää asiaa minulle?

Nyt mies jälleen hymyili. Tuo hymyily teki Margretin niin pieneksi ja vähäpätöiseksi. Ei, hänen kanssaan ei käynyt keikaileminen; Margret joutui aivan hämilleen niinpian kuin hän vain katsoikin häneen. Mutta merkillinen mies hän joka tapauksessa oli.

— Voinhan yrittää, sanoi mies yhä hymyillen. Mutta en ole varma siitä, että se onnistuu. Tiedättekö — oletteko kuullut tai lukenut jostain, että on tapana mutauskoneen avulla nostaa kultaa jokien pohjasta Kaliforniassa? Siihen tarkoitukseen käytetään aivan tavallisia mutauskoneita, jommoisia on kaikkialla satamissa. Mutta niissä on se vika, että ne tunkeutuvat vain pohjamudan ylimpään kerrokseen, jota vastoin kultahietaa on runsaammassa määrässä syvemmällä. Tuo piirustus esittää konetta, jonka avulla voi tunkeutua aina kalliopohjaan saakka. Ymmärrättekö nyt?

— Ja sen te olette keksinyt? huudahti Margret ihastuneena. Kaikkein ensimäisenä?

— Niin ainakin luulisin.

— Tämä on siis keksintö — teidän keksintönne!

Mies nyökkäsi päätään. Mutta hän ei ajatellut muuta kuin ihmetteli vain mielessään, mitenkä ihastus saattoi kirkastaa ihmisen kasvoja. Hän ei ollut aikaisemmin huomannut, miten suloinen tyttö oli.

Margret käänsi ja väänsi varovasti paperiliuskaa, ikäänkuin se olisi ollut miljoonien arvoinen.

— Mitenkä se oikeastaan on, kysyi tyttö epäröiden, keksinnöllehän on hankittava patentti?

— Niin pitäisi, jotta se tuottaisi jotakin.

— Miksikä ette siis tee sitä?

Mies naurahti, puoleksi huvitettuna, puoleksi katkerana.

— Siihen eivät minun sata dollariani riitä.

— Oh, minä tahtoisin auttaa teitä! huokasi miss Margret.

Tyttö tuumi hetken aikaa. Ajatukset kuohuivat hänen päässään. Sitten hänen suunnitelmansa oli valmis.

— Sanokaa minulle, voittehan milloin hyvänsä valmistaa toisen samanlaisen piirustuksen? kysyi hän.

— Voin kyllä! Vielä paljoa paremmankin, naureskeli mies.

— Sitten kai lahjoitatte tämän minulle — muistoksi?

Yhtä kevyeeseen sävyyn kuin tyttö oli kysynyt, vastasi mies epäröimättä:

— Kernaasti.

Siten tapahtui, että Margret Lawsonilla, kiivetessään Pine Mountainiä alas sinä päivänä, oli miljoonien arvoinen pieni paperiliuska povellaan.

XV.

Insinööri Hillberg istui kumartuneena piirustuksen yli, jonka Margret oli antanut hänelle. Hänen ensimäinen ajatuksensa, kun tyttö oli kertonut hänelle, kuka sen oli tehnyt ja mitä se tarkoitti, oli päästä eroon asiasta olkapään nykäisyllä. Mutta Margret näytti niin hartaasti haluavan tietää, kelpasiko piirustus mihinkään vai ei, että Hillberg pelkäsi loukkaavansa häntä, jos hän liian kevyesti työntäisi hänet luotaan.

Ottaessaan piirustuksen käteensä oli hän vakuutettu siitä, että se oli vain miehen mielettömän mielikuvituksen luoma, miehen, joka kulutti aikaansa järjettömiin suunnitelmiin ja jonka aivot ehkä suorastaan olivat kärsineet vahinkoa pitkästä toimettomuudesta. Hän oli joskus ollut yöllä vahdissa yhdessä Jonesin kanssa, mutta, tämä ei ollut tehnyt häneen sen kummempaa vaikutusta kuin mikä mies hyvänsä hänen asemassaan. Totta puhuakseen eivät he olleet paljon puhelleet yhdessä; sillä välin kuin toinen nukkui, valvoi toinen, ja siten Hillberg tunsi lähintä miestään vähemmän kuin Margret neiti, vaikka mies oli ollut hänen palveluksessaan lähemmäs kaksi kuukautta, ja nuori tyttö oli tuntenut hänet vain viikon päivät.

Mutta ensimäinen silmäyskin piirustukseen ilmaisi hänelle, että maksoi vaivaa tutustua siihen lähemmin. Hän huomasi heti, että käsi, joka oli piirtänyt tämän luonnoksen, oli tottunut ja kokenut. Se tapa, millä piirtäjä oli merkinnyt joitakin vähäpätöisiä sivuseikkoja ja sommitellut suunnitelman, tämä nopeasti piirrettyjä pienimpiä yksityiskohtia myöten tarkka piirustus todisti, että sen keksijä oli teknikko, kokenut konerakentaja.

Tämä keksintö hämmästytti suuresti Hillbergiä. Hänen pitkät kasvonsa venyivät vieläkin pitemmiksi, ja hänen ahavoittuneille kasvoilleen, joiden rinnalla hänen vaalea tukkansa näytti miltei valkoiselta, levisi kiihoittunut puna. Ja Margret, joka tarkkasi hänen ilmettään, tunsi sydämensä lyövän entistä nopeammin.

— Mahdotonta, että Jones itse on tehnyt tämän piirustuksen, sanoi hän lopulta.

— Ihme ja kumma, sanoi tyttö kiihkeänä; se on totisen totta. Näinhän itse hänen piirustavan.

Insinööri katseli ensi kertaa oikein tarkasti tyttöön. Hänen somat pienet kasvonsa, joiden hipiä oli niin lämpimän ruskea, näyttivät kovin varmoilta. Silmissä, jotka kiintyivät häneen, oli miltei harmistunut ilme. Varmaankaan tällä kertaa ei mikään kuje ollut kysymyksessä.

— Kas vaan, tuumi insinööri tarkastaessaan uudelleen luonnosta, pienokainen ei päästä hyppäämään nenälleen.

Insinöörin mielestä Margret aina oli ollut pieni tytön hupakko, jonka olisi pitänyt käydä palmikko niskassa.

Mutta jo seuraavassa silmänräpäyksessä hän oli unohtanut hänet. Hänen mielikuvituksensa alkoi askaroida. Luonnoksesta puuttui selittävä teksti, mutta vähitellen hän alkoi päästä sen ajatuksen perille niiden viittausten nojalla, joita miss Margret kojeen tarkoitusperästä oli tehnyt. Kun hän vihdoin oli selvillä rakenteesta — jokunen yksityiskohta tuntui hänestä yhä epäselvältä, mutta pääasiassa hän oli huomannut, että aate teoriassa oli oikea — nousi hän kovin kiihkeänä ylös ja aikoi poistua huoneesta. Mutta miss Margret pidätti häntä.

— Te ette saa karata ja viedä piirustusta mukananne, sanoi hän. Se on minun.

Insinööri pysähtyi käsi ovenrivalla. Hän oli unohtanut, että tyttö oli huoneessa.

— Suokaa anteeksi, änkytti hän kiireisesti. Mutta toivottavasti te sallitte minun ottaa sen kotiin. Kädenkäänteessä ei voi perehtyä näin monimutkaiseen rakenteeseen.

— Odottakaahan! huudahti Margret. Te olette tutkinut piirustusta toista tuntia. Senhän pitäisi riittää vai mitä?

Hän ojensi kätensä tavoitellen paperia.

— Ei, teidän täytyy antaa minun tutkia sitä tarkemmin. Siinä on tehtävä muutamia laskuja, jotka vievät aikaa, pyysi insinööri hiukan kärsimättömänä.

— Minulla ei ole oikeutta jättää luonnosta käsistäni, kaikkein vähinten ammattimiehelle, piti Margret puoliaan. Te unohdatte, ettei piirustukselle vielä ole hankittu patenttia.

Kiihoittuneesta mielialastaan huolimatta insinöörin täytyi hymyillä tytön varmalle äänensävylle.

— Ettekö te luota minuun, miss Lawson, kysyi hän.

— Minä tunnen teitä kovin vähän, vastasi tyttö ja hänen äänensä oli niin pikkuvanhan ylimielinen, että insinöörin täytyi purskahtaa nauruun.

— Tunnette minua kovin vähän! Sen te voitte sanoa, vaikka olen käynyt täällä melkein joka päivä kuukauden ajan.

— Te unohdatte, että te ette ole käynyt täällä minun tähteni.

Hän sanoi sen niin harmistuneella äänellä, että Hillberg hämmästyi. Mitä tuo tyttö tarkoitti!? Insinöörin täytyi jälleen katsella häntä lähemmin. Margretin pää oli puoleksi poiskääntynyt, mutta profiili, jonka nuori mies näki, oli harvinaisen puhdaspiirteinen ja samalla kertaa suloinen ja tarmokas. Ei, lapsi hän ei tosiaankaan enää ollut. Missä hänen silmänsä olivat olleet, kun hän ei ollut sitä aikaisemmin huomannut?

— Elinorin vuoksi, vastasi nuoren miehen omatunto. Ja samassa ajatus iski hänen päähänsä: voisiko pikku neiti Margret olla pahoillaan minulle Elinorin vuoksi?

Tämä ajatus käänsi hänen aivonsa aivan ylösalaisin, sillä niissä tähän asti logaritmit ja teknilliset määritelmät eivät olleet jättäneet sijaa naiselle. Insinööri Hillbergin elämä oli ollut ankaraa työtä, ja kun hänen silmänsä nyt ensi kertaa kiintyivät naiseen, vaikutti tämä häneen miltei kuin ilmestys.

Hän oli niin hämillään, että jollei mr Hall samassa olisi tullut sisään, olisi hän auttamattomasti joutunut tappiolle. Pattersonin firman johtaja oli oleskellut pari päivää Cottonwoodissa, Elinor rouvan sähkösanoman kutsumana, ja insinööri Hillberg kiitti luojaansa, joka lähetti Hallin juuri oikeassa hetkessä huoneeseen.

— Voitteko ajatella, Hall, alkoi hän heti, meillä on täällä vahti, joka taitaa olla oikea nero!

Jollei hän olisi kääntynyt selin miss Margretiin, ei hän olisi voinut olla huomaamatta niitä kiihkeitä merkkejä, joilla tyttö koetti saada häntä vaikenemaan. Mutta näin ollen hän jatkoi:

— Niin, tuo Jones vekkuli — se ei ole hänen oikea nimensä, mutta hänellä lie joku syy salata sitä — on keksinyt itsetoimivan lapiokojeen, jonka avulla voi tunkeutua jotakuinkin pehmeään pohjaan melkein miten syvälle hyvänsä. Hän on etusijassa ajatellut keksintöään käytettäväksi kullanmutauksessa Kaliforniassa, mutta itsestään on selvää, että laitteella on paljoa laajempi kantavuus. Tahtoisinpa väittää, että se on suorastaan käänteentekevä.

— Mikä mies tuo Jones on? kysyi Hall.

— Köyhä kulkuri, nälistynyt ja repaleinen, jonka minä armahdin. Hän on suomalainen synnyltään, mutta tästä paperipalasesta käy selville, että hän on teknikko, josta minulla ei ole ollut aavistustakaan.

— Onko hän pitänyt sitä salassa?

— Me emme ole suuria puhuneet keskenämme. Maantienkulkuri, käsitättehän. Hän näyttää vaaleanveriseltä villiltä.

— Hän on tietysti pakotettu myömään keksintönsä. Voiko siitä tulla afääri?

— Erittäin hyväkin, uskokaa minua! Siinä voi piillä miljoonia!

Hall alkoi innostua asiaan. Lausuttuaan pari kohteliasta sanaa miss Margretille hyvästiksi läksivät molemmat herrat yhdessä ulos ja astuivat parakkia kohti. Hillbergillä oli yhä paperiliuska kädessä; hän oli suorastaan unohtanut antaa sen pois.

* * * * *

Kun miss Margret syöksi Elinor rouvan huoneeseen, tapasi hän hänet kyynelissä. Se oli tytölle jotain aivan outoa, sillä Elinor rouva oli aina hillinnyt itseään, ja nuori tyttö oli vähitellen tullut siihen vakaumukseen, ettei Elinor rouvalla ollut kyyneleitä lainkaan. Aluksi hän siis suuresti hämmästyi ja unohti suuren uutisensa, josta hän oli aikonut kertoa ystävättärelleen: Jonesin keksinnön. Se mitä Hillberg ei ollut tahtonut sanoa hänelle, sen hän oli ilmaissut keskustellessaan Hallin kanssa; vain tuo huudahdus: »Siinä voi piillä miljoonia!» oli riittänyt vakuuttamaan häntä, ja riemuissaan hän oli kiiruhtanut ystävättärensä luo — nähdäkseen hänet vain pitkällään sohvalla kiihkeästi nyyhkyttäen. Samassa Jones ja hänen keksintönsä oli hävinnyt nuoren tytön mielestä.

Hän polvistui sohvan viereen ja kietoi hellävaroen käsivartensa
Elinorin olkapäitten ympärille.

— Elinor, kultaseni, mitä on tapahtunut? Miksi sinä itket? — sinä joka et koskaan…

Rouva Patterson oli hätkähtänyt kosketuksesta ja käänsi kyyneleiset kasvonsa tyttöön.

— Oi, sinäkö se olet, Margret.

Sitten hän kohosi pystyyn, häveten heikkouttaan, ja pyyhki kyyneleensä pitsinenäliinallaan, joka jo ennestään oli läpimärkä. Mutta nyyhkytykset eivät silti lakanneet, avuttomuuden tunteen vallassa Elinor veti nuoren tytön puoleensa ja kätki kasvonsa hänen olkapäätänsä vasten. Margret siveli kömpelösti Elinorin tukkaa — tätä ihmeellisen paksua ja kultaista tukkaa, jota hän ei koskaan voinut olla kadehtimatta ja ihailematta. Hän tahtoi niin kernaasti lohduttaa, mutta hän ei tiennyt millä tavalla hän sen tekisi, ja vähällä hänkin oli purskahtaa itkuun. Isäänsä hän osasi lohduttaa, kun tällä oli huolia, mutta ylpeän, kauniin Elinorin rouvan avuton, käsittämätön suru saattoi hänet aivan ymmälle.

— Oi, sano, mikä sinun on, Elinor, muuta Margret ei kyennyt sanomaan, ja hänen omasta mielestään se kuului hirveän typerältä ja arkipäiväiseltä. Mutta osoittaakseen osanottoaan hän painoi ystävättärensä lujasti rintaansa vasten ja ilokseen hän huomasi, että nyyhkytykset vähitellen alkoivat hiljetä.

Mutta yhä edelleen hyvinkin alakuloinen Elinor Patterson irrottautui hiljaa Margretin syleilystä ja kävi istumaan katsoen ylpeästi eteensä. Hänen katseensa ilme huolestutti nuorta tyttöä. Näytti siltä kuin hän olisi tuijottanut mustaan ja pohjattomaan epätoivoon.

— Kultaseni, etkö voi ilmaista suruasi minulle?

— Ei se ole muuta, kuin että olen niin yksin, sanoi Elinor kumeasti, ja Margret tunsi pistoksen sydämessään ajatellessaan, miten hän oli juossut pitkin vuoria ja laiminlyönyt Elinoria. — Minulla ei ole ketään, joka puolustaisi minua, joka suojelisi minua, kun Henry on poissa…

Samalla kun Margret tunsi sanomatonta helpoitusta sen johdosta, ettei Elinor suorastaan syyttänyt häntä, ei hän voinut oikein käsittää, mitä syytä Elinorilla oli tähän valitukseen. Eikö keittäjätär ollut totellut häntä? Mahdotonta — hänhän oli valmis suutelemaan ihaillun emäntänsä hameenhelmoja. Olisiko Hillberg voinut loukata häntä? Oi, kyllä hän opettaisi häntä — Margretin pienet ruskeat kädet puristuivat nyrkkiin. Miten Hillberg uskalsi, miten hän saattoi!

— Voitko ajatella, Margret, sanoi Elinor omituinen sävy äänessään, minulle on tänään tehty — naimatarjous!

Pikku miss Margret hypähti pystyyn. Kuuma verilaine kuohahti hänen kasvoilleen. Hengästyneenä hän kysyi:

— Ja sinä vastasit?

— Paha kyllä en voinut rangaista häntä tämän loukkauksen johdosta niinkuin hän olisi ansainnut, vastasi Elinor tukahtuneella äänellä. Ja uudestaan hän heittäytyi sohvalle. — Hirveää on olla yksin. Oi, Henry, miksi sinä jätit minut!

Miss Margretin päässä ajatukset surisivat kuin pelästyneet mehiläiset. Tosin se tuotti hänelle hiukan tyydytystä, että toinen oli saanut rukkaset, mutta itse se tosiasia, että hän oli kosinut Elinoria, herätti sellaisen ristiriitaisten ajatusten ja tunteiden myrskyn, että hänen oli mahdoton selvitellä sitä itselleen. Hyvän aikaa hän seisoi aivan masennuksissaan, ystävättären maatessa omalla tahollaan nenäliina kasvoillaan.

Elinor rouva heräsi syvästä epätoivostaan kuullessaan Margretin nyyhkyttävän. Ihmeissään hän katsoi ylös. Margret istui lähimmällä tuolilla selkänojan yli kumartuneena ja itki ikäänkuin sydän olisi haljeta. Elinorin oli mahdotonta käsittää sitä; mitä varten pienokainen itki? Häveten omaa heikkouttaan Elinor nousi ja lähestyi nuorta tyttöä.

Kesti hyvän aikaa, ennenkuin hänen onnistui päästä tytön surun perille. Hän itki vain lakkaamatta. Elinor ei ollut tunteeton, mutta hänessä oli paljon huumoria, ja kun hän nyt ajatteli äkkiä vaihtuneita osia — hänhän sai nyt olla lohduttajana! — oli hänen vaikea salata surunvoittoista hymyilyä. Se oli sitä vaikeampaa, kun hän alkoi aavistaa, miksi nuori tyttö itki. Ja tämä aavistus näyttäytyi oikeaksi.

Niinpian kuin Margret saattoi nyyhkytyksiltään puhua, sanoi hän puoleksi tuhahdetulla, mutta silti hyvin varmalla äänellä:

— En tahdo koskaan — koskaan — nähdä häntä enää!

Ja vaikkei kukaan vastustanut häntä, lisäsi hän hetken kuluttua ehkä hiukan vähemmän varmasti:

— Ei — en koskaan.

— Mutta, rakas ystävä, uskalsi Elinor rouva sanoa vastaan, eihän hän ole tehnyt sinulle mitään pahaa?

— Eikö ole? Margret katsoi uhkamielisesti ylös, silmät kyynelissä ja nenäliina hampaitten välissä. Ei, olisihan minun pitänyt alusta alkaen ymmärtää, että hän kulki täällä vain sinun tähtesi. Yksin vain sinun tähtesi! Oi, mikä pöllö minä olen ollut…

Nyt hymyili Elinor todellakin. Alakuloinen, lämmin hymyily, joka ikäänkuin kietoi nuoren tytön äidillisen, ymmärtävän hellyyden laineeseen. Mutta Margret ei nähnyt sitä; hän oli taaskin kätkenyt pöhöttyneet kasvonsa nenäliinaansa.

— Mutta te olette yhtä hyviä kumpikin, sai hän vihdoin sanotuksi. Minä lähden heti täältä; en tahdo nähdä häntä enää!

— Sitä sinun ei tarvitsekaan, lapseni. Sen vuoksi voit huoleti jäädä luokseni ja koettaa olla entinen kiltti pikku Margretini. Mr Hall on tilannut hevoset huomen-aamuksi.

Margret katsoi äkkiä ylös. Myöhästynyt nyyhkytys tunkeutui vielä rinnasta esille, mutta hänen itkettyneet silmänsä olivat suuret ja kysyvät.

— Mr Hallko? huudahti hän. Mitä tämä asia liikuttaa häntä?

— Hän matkustaa varhain huomen-aamulla, toisti Elinor hymyillen.

— Mr Hall! Sanohan, hänkö se — loukkasi sinua?

— Niin!

Miss Margretin sydämestä kohosi jotain, joka yhtä hyvin olisi voinut olla viimeinen nyyhkytys kuin syvä helpotuksen huokaus. Se oli pitkä ja vavahteleva kuin pienen lapsen, joka on itkenyt itsensä väsyksiin ja tullut tyydytetyksi, ja Elinor rouva veti itkettyneet kasvot puoleensa ja painoi ne äidillistä rintaansa vasten. Ja siitä Margret oli hänelle hyvin kiitollinen, sillä hän tunsi hehkuvan punan leviävän tukan rajaan ja aina kaulaan asti.

— Minä olen suuri pöllö, hirveän suuri pöllö, sanoi hän hetkeä myöhemmin ja katsoi Elinor rouvaan suurin, loistavin, punareunaisin silmin. Ja sinä olet herttaisin pikku äiti, mitä tuollaisella pöllöllä koskaan on ollut. Minä annoin itseni ilmi, mutta minä tiedän, että — että hän…

— Mr Hillberg, lisäsi Elinor hymyillen.

Silloin punastui Margret vieläkin enemmän ja kätki kasvonsa uudestaan.

— Mitä sinä tiedät, lapsi?

— Oi, en mitään…

Ja samassa hän hypähti pystyyn, tarttui Elinor rouvaa vyötäisistä kiinni ja pyöritti häntä ilosta hurjana.

Melkein samaan aikaan astuivat Hall ja Hillberg jälkimäisen asunnosta ulos ja suuntasivat askeleensa huvilaa kohti. He olivat neuvoteltuaan tulleet täysin yksimielisiksi, eikä Hillbergillä ollut mitään sitä vastaan, että Hall ottaisi toistaiseksi huostaansa keksinnön, antaisi piirustaa luonnoksen suurempaan skaalaan ja jättää sen sitten patenttiosastoon.

— Te tiedätte, että minulla on hiukan kokemusta sellaisissa asioissa siitä saakka, kun Pattersonilla ja minulla oli patenttitoimistomme, oli Hall lisännyt.

— Entäs Jones? kysyi insinööri. Ei suinkaan käy päinsä…

— Niin, tehän voitte ilmoittaa hänelle mitä on tekeillä, vastasi Hall välinpitämättömästi. Hänellä ei varmaankaan ole tarvittavia varoja, jotta asia tuottaisi voittoa, ja hänen pitäisi olla kiitollinen, että me ajamme hänen asiaansa.

— Ehkä olisi oikeinta heti mennä puhumaan Jonesin kanssa.

Hall teki torjuvan liikkeen.

— Ei tarvitse, sanoi hän. Ei hänellä voi olla mitään sitä vastaan.
Hänellä ei ole varaa siihen, ymmärrättekö.

— Mutta meidän pitäisi ottaa selko hänen oikeasta nimestään.

— Sehän on selvää, sanoi Hall hiukan kiihoittuneena toisen vastaväitteistä, että tuolla mies paralla on syynsä pitää nimensä salassa. Hänellä on jotakin omallatunnollaan ja varmaankin hänen omasta mielestään olisi hiukan epämukavaa jättää omassa nimessään keksintönsä viranomaisille. Hänelle ei tehdä mitään vääryyttä, jos esimerkiksi jompikumpi meistä lainaa nimensä keksinnölle, koska hän aikoinaan kuitenkin saa maksun siitä.

Mitä arvelette nimestä: »Hillbergin syvälapio»? Kuuluu hyvältä, eikö totta?

Insinööri kieltäytyi.

— Minulla ei ole mitään osaa asiassa. Silloin »Hallin syvälapio» soveltuu paremmin, sillä tehän otatte patentin hankkimisen huoleksenne.

— All right. Olkoon menneeksi »Hallin syvälapio». Nimihän on yhdentekevä. — Hän kohautti olkapäitään.

Ja täysin tyytyväisenä insinööri seurasi vierastaan huvilaan. Tosin hänen omaatuntoansa pisti hiukan se ajatus, että ehkeipä miss Margret olisi täysin tyytyväinen tähän toimenpiteeseen, mutta hän koettaisi saada hänet vakuutetuksi siitä, että kysymyksessä oli täysin rehellinen peli, mistä Hallin nimikin oli takeena. Jonesista hänellä ei ollut vähintäkään epäilystä — tekiväthän he oikeastaan vain hyvän työn tuolle raukalle, ja hän päätti puhua hänelle asiasta vielä samana iltana. Toive saada hyvä maksu siitä — lahja suoraan taivaasta — tekisi hänet kesyksi.

Aurinko oli juuri mennyt levolle vuorien taakse, ja hiukan viileämmässä ilmassa luonto huokasi vapaammin. Kevyt iltatuuli rasahteli hiljalleen kuivuneessa heinikossa, kapean polun reunassa. Ottamatta lukuun muutamia suuria lintuja, jotka liitelivät ilmassa, oli kaikki elo ikäänkuin kuollutta, ja Hillberg, joka oli vastaanottavainen kaikille ulkonaisille vaikutteille, tunsi hiljaisuuden laskeutuvan kuin juhlatunnelman mieleen. Niinkuin niin usein muulloinkin tällaisina hetkinä palasivat ajatukset kotimaahan, vanhaan Ruotsiin, jota hän ei ollut nähnyt siitä saakka, kun hän vastaleivottuna diploomi-insinöörinä läksi avaraan maailmaan, ja tuo kaukainen maa tuntui nyt olevan häntä lähempänä kuin ennen. Syynä siihen oli se, että Hall oli esittänyt syvälapion rahaksimuuttamisesta suunnitelman, joka antaisi tilaisuuden hänelle, Hillbergille, parin vuoden kuluttua palata kotimaahan, missä varakkaalla ja toimeliaalla miehellä oli paljon työtä. Epäilemättä tämä toive osaltaan sai hänet vähemmän ankarasti arvostelemaan sitä kieltämättä kevytmielistä tapaa, millä Hall käsitteli keksijän juriidista ja moraalista oikeutta.

Hillbergin rinnalla astui Hall syventyneenä afäärilaskelmiinsa. Hän ei kiinnittänyt huomiota ympäristöön; hiljaisuus oli hänelle vain tervetullut ehto niiden suunnitelmien kehittämiseen, jotka itivät hänen mielessään, ja sen vuoksi teki häneen ikävän vaikutuksen, kun he tienkäänteessä näkivät miehen, joka astui kuivunutta jokiuomaa myöten neljäkymmentä jalkaa heitä alempana. Mies oli puettuna tavalliseen preeriapukuun, leveälierinen huopahattu päässä ja kivääri olalla. Hillberg astui äyrään reunalle ja huusi alas:

— Halloo, Jones, onko kaikki kunnossa ylhäällä?

— On kyllä, mr Hillberg, vastasi mies.

Mutta Hall oli hetken aikaa nähnyt miehen kasvot tämän kohottaessa päätään, — nuo kasvot olivat aivan villiintyneen vaalean parran peitossa — ja vaistomaisesti hän oli hätkähtänyt hämmästyneen huudahduksen päästessä hänen huuliltaan. Hän tarttui nopeasti Hillbergiä käsivarteen ja kysyi käheällä äänellä:

— Kuka tuo mies on?

Hillberg katsoi kummissaan Halliin, ensiksikin siksi, että hän saattoi tehdä tuollaisen kysymyksen, vaikka hän epäilemättä oli kuullut nimen, ja toiseksi hänen muuttuneen muotonsa vuoksi. Hall oli tuhanharmaa kasvoiltaan ja silmät tähystivät eteensä ikäänkuin ne olisivat nähneet haamun.

— Sehän oli Jones, sanoi Hillberg, keksijä. Mutta mikä teidän on, Hall?
Tunnetteko miehen?

— Oi, en, en! vastasi toinen tavattoman tarmokkaasti, ikäänkuin puolustautuen ankaraa syytöstä vastaan. Sitten hän tarttui rintaansa ja henkäsi syvään: — Sydämeni ei ole hyvässä kunnossa… Olen varmaankin kävellyt tänään liikaa… Ja hän ponnisteli saadakseen kasvonsa taas entiseen velttouteensa, mutta Hillberg huomasi sittenkin hänen silmissään pelokkaan ilmeen, joka ei ottanut kadotakseen.

Ja tuo ilme antoi insinöörille paljon ajattelemisen aihetta.

XVI.

Elinor rouva oli kiitollinen Hallille siitä, että hän sinä iltana — viimeisenään Cottonwood-huvilassa — vetäytyi heti huoneeseensa. Sen jälkeen mitä heidän välillään oli tapahtunut oli hänestä kiusallista olla yhdessä Hallin kanssa, ja hän pahoitteli suuresti, että Hallilla Pattersonin omaisuuden holhoojana oli oikeus yhä edelleenkin olla yhdessä hänen kanssaan — oikeus, jota Hall varmaankin tulisi käyttämään hyväkseen. Sillä omituista tässä miehessä oli se, ettei hän ottanut vastaan Elinor rouvan antamia rukkasia, vaikka tämä selvästi ja lujasti oli sanonut hänelle, ettei hän koskaan tulisi hänen vaimokseen.

— Älkää koskaan sanoko koskaan, oli Hall vastannut optimistisesti, mikä tuntui Elinorista mielettömältä. Minä voin odottaa. Myönnän, että oli tahditonta minun puoleltani nyt jo ilmaista teille tunteeni, mutta voin puolustaa itseäni sillä, että rakkauteni on voimakkaampi kuin sovinnaisten tapojen kunnioittaminen. Olen ikävöinyt teitä niin kauan, että sulut murtuivat. Älkää luulko, että odotinkaan muunlaista vastausta teiltä tällä hetkellä. Mutta minä opetan teitä rakastamaan itseäni. Palaan takaisin puolen vuoden kuluttua, vuoden tai kahden kuluttua, ja minä voitan teidät, sillä rakkaus on kaikkivoipa…

Tätä lujaa optimismia vastaan kaikki Elinorin todisteet kimposivat kuin kilpeen. Hänen oli mahdoton saada Hallia käsittämään, että hänen kieltonsa oli lopullinen.

Oliko se itserakkautta, turhamaisuutta, itsekylläisyyttä? Sitä ei Elinor tiennyt. Mutta jos jo yksin Hallin kosinta oli kiihoittanut häntä, niin sai koko asia ilettävän leiman niiden viittausten johdosta, joita Hall toi esille Elinorin taloudellisesta tilasta. Tuntui siltä, kuin hän peitetyin sanoin olisi kehottanut Elinoria — myömään itsensä!

Ja tuon miehen kanssa hänen täytyi olla kosketuksessa! Tuolle miehelle hänen täytyi osoittaa vieraanvaraisuutta ja tarjota hänelle suojaa kattonsa alla! Tosin vain yhdeksi yöksi enää — Jumalan kiitos, mutta tuo yö oli pisin Elinorin elämässä. Ja kun hän varhain seuraavana aamuna kuuli makuuhuoneeseensa vaunujen vierivän rinnettä alas, vaipui hän väsyneenä, mutta keventynein mielin tyynyjensä varaan ja nukkui vihdoin hetkeksi.

Mutta pikku miss Margret oli varhain liikkeellä. Hän oli nukkunut hyvin ja nähnyt ihmeellisiä unia. Ja nyt, ensimäisen aamiaisen jälkeen, istui hän vuorelle ja parakkiin päin antavalla parvekkeella ja odotti.

Hänen mielestään oli aivan itsestään selvää, että Hillberg ensi työkseen tänä aamuna kiiruhtaisi hänen luokseen. Olihan hän ottanut tuon paperiliuskan, joka oli miljoonien arvoinen, ja hänen pitäisi käyttää hyväkseen ensi tilaa tuodakseen sen takaisin omistajalleen. Eilen illalla hän ei ollut tullut sisään, vaan kääntynyt puolitiestä takaisin, ja silloin Margret oli ollut suorastaan kiitollinen siitä hänelle, sillä hän oli vielä aivan pyörällä päästään sen keksinnön jälkeen, jonka hän oli tehnyt keskustellessaan Elinorin kanssa.

Keksintö oli se, että hän oli ihastunut Hillbergiin.

Margret ei tahtonut nimittää sitä rakkaudeksi, sillä se kuului niin juhlalliselta, melkein traagilliselta hänen korvissaan. Mutta ihastunut hän oli häneen. Se oli tuollainen aurinkoinen, toivorikas tunne, joka äkkiä oli puhjennut kukkaan hänen tietämättään, että se oli ollut nupulla — se oli auringonruusu, joka oli kehittynyt kauniiksi ja ihanaksi ja käänsi kupunsa aurinkoa kohti.

Milloin se oli alkanut?

Sitä ei Margret itsekään tiennyt. Olihan hän tuntenut Hillbergin aina lapsesta saakka, mutta pikemmin nuori mies oli tehnyt häneen luotaantyöntävän kuin miellyttävän vaikutuksen. Hän oli ollut harmissaan hänelle sen johdosta, että joko hän ei ollut häntä huomaavinaan tai kohteli häntä setämäisen hyväntahtoisesti kuin lasta, mitä hän omasta mielestään ei ollut pitkiin aikoihin enää ollut. Margret ei ollut koskaan voinut liehakoida hänen kanssaan.

Nuori tyttö tuumi, kävisikö se nyt päinsä. Hänestä tuntui, ikäänkuin Hillberg vasta eilen ensi kerran olisi huomannut, että hänellä oli pitkät hameet ja tukka ylhäällä. Hän punastui ajatellessaan sitä.

Joku liikkui parakin edustalla. Oliko se insinööri? Margretin sydän alkoi sykkiä, kun hän meni sisään hakemaan kiikaria ja katseli sen läpi.

Ei, se oli vain Jim.

Oi, kuinka hän odotti! Eikö hän tuntenut, tuo suuri tyhmä »setä
Hillberg», miten hän odotti?

Tuolta hän vihdoin tuli kylkirakennuksesta ja asettui juttelemaan Jimin kanssa. Margret riippui kaiteen yli kiikari silmiensä edessä, ja pienet jalat polkivat kärsimättömästi lattiapalkkeja. Miksei hän kiiruhtanut? Olihan Jim aina saapuvilla — mutta tässä hän odotti sykkivin sydämin häntä; eikö hän todellakaan tuntenut sitä?

Nyt hän poistui Jimin luota ja astui rinnettä alas. Margret laski äkisti kiikarin syrjään — mitä jos hän näkisi sen!

Mutta Hillberg poikkesi vesisäiliölle johtavalle tielle eikä silmäissytkään huvilaan.

Silloin Margret otti päättävästi puutarhahattunsa käsivarrelleen ja astui nopein askelin vesisäiliölle päin, hänkin. Tullessaan paikalle kuuli hän insinöörin ja vahdin keskustelevan keskenään, mikä tuntui miltei riidalta. Ainakin Jones puhui kovalla äänellä ja huitoi käsillään ilmaa ikäänkuin hän olisi tapellut.

Mitä oli tapahtunut? Koskiko riita tuota paperipalasta?

Kiivetessään alas pengermälle kuuli hän Jonesin sanovan:

— Minä luulin teitä gentelemanniksi, mr Hillberg, mutta huomaankin erehtyneeni. Ja minä luotin tuohon tyttöön, miss Lawsoniin — en voinut uskoa, että hän pettäisi minut…

— Sitä hän ei ole tehnytkään, vastasi Hillberg. Hän on aivan viaton.
Minä rikoin hänen luottamuksensa, minä yksin olen edesvastuussa siitä.

— Kiitos, mr Hillberg, yhtyi miss Margret keskusteluun, sillä hän oli juuri saapunut paikalle. Hänen ilmestymisensä näyttämölle oli niin äkillinen ja odottamaton, että molemmat miehet tuijottivat hämmästyneinä häneen — asia on niinkuin hän sanoo, Jones, jatkoi tyttö kääntyen tämän puoleen. Hän suorastaan ryösti piirustuksen minulta, kun tyhmyydessäni kysyin häneltä, oliko se minkään arvoinen. Siksi onkin aivan oikein, että hän tunnustaa sen. Mutta sanokaahan, mitä on tapahtunut. Miksi te näytätte niin suuttuneelta, Jones? Onko mr Hillberg tehnyt jonkun tyhmyyden tuolla piirustuksella?

Hillberg vastasi, jota vastoin Jones tyytyi kuuntelemaan kulmakarvat rypyssä. Siten Margret sai tietää, että piirustus oli joutunut Hallin käsiin ja luultavasti oli nyt matkalla Washingtoniin tullakseen laillisesti turvatuksi, sekä että Hall oli suunnitellut keksinnön muuttamista rahaksi, mikä toimenpide tuntui erittäin lupaavalta.

— Entäs Jones? kysyi Margret.

— Saa mahdollisimman korkean hinnan keksinnöstään ja tulee rikkaaksi mieheksi.

— Mutta sitten minä en ymmärrä, miksei hän ole iloinen ja tyytyväinen, vaan sen sijaan suuttunut, sanoi Margret. Tosin minä en hyväksy mr Hillbergin menettelyä — hänen olisi ensin pitänyt puhua teidän kanssanne, Jones — mutta sen verran kuin ymmärrän, ei mitään vahinkoa ole tapahtunut, koska keksijä saa mikä hänelle kuuluu.

— Mutta vakuus, miss Lawson, vakuus? kysyi Jones synkkänä.

— Minä olen antanut teille sanani, vastasi Hillberg.

Silloin Jones puhkesi sanomaan hyvin kiivaasti:

— Se ei riitä minulle! Ettekö ole luvannut farmareille tuolla alhaalla antaa vettä? Ja tähän mennessä he eivät ole nähneet pisaraakaan. Tuo herra Hall, joka seisoo koko Cottonwood-kurjuuden takana, on joko roisto, ovela petturi tai myöskin mies, joka ei kykene suorittamaan tehtäviään. Yksi farmareista oli eilen täällä ylhäällä, ja sen verran pääsin asiasta selville, että tiedän jonkun konnankujeen piilevän koko jutun takana. Te, mr Hillberg, olette samassa pelissä — saatte suoda anteeksi, etten pane suurta arvoa teidän sanaanne.

Nyt insinööri suuttui, hänkin. Hän astui askeleen lähemmäksi vahtia ja hänen muotonsa oli uhkaava.

Mutta Jones ei antanut hillitä itseään.

— Te olette varastanut minun keksintöni — aivan yksinkertaisesti varastanut sen, sir! Samoinkuin te olette varastanut farmareilta ja sadoilta köyhiltä raukoilta heidän satonsa. Te olette — te olette…

— Lopettakaa! jyrisi Hillbergin ääni ja hänen kätensä kohosi iskuun. Mutta pikku miss Margret, joka tuskin ulottui puolitiehen hänen rintaansa, hillitsi häntä. Hän seisoi nuoren miehen edessä päättävä ilme kasvoillaan, jonka Hillberg oli kerran ennenkin nähnyt.

— Hyi, mr Hillberg, aiotteko panna toimeen tappelun, minun nähteni? sanoi tyttö. — Jones puhui tosin suun täydeltä, mutta hänellä on täysi syy olla teille vihoissaan, sillä te ette ole toiminut oikein. Antakaa hänen rauhoittua ja seuratkaa minun kanssani kotiin.

Ja Margret tarttui ilman muuta insinöörin käsivarteen. Tuossa tunteessa oli jotain aivan uutta, kun Hillberg tunsi pienen naisen käden kainalossaan, ja hän seurasi tahdottomana nuoren tytön mukana.

Mutta kesti hyvän aikaa, ennenkuin Jones rauhoittui yksinänsä. »Valkea villi» antoi läheisten pajupensaikkojen tuntea vihaansa, kunnes Jim toi hänelle ruokaa.

— Mitä on tapahtunut? kysyi tämä nähdessään toisen suuttuneen hahmon.

Jones kertoi koko jutun. Neekerin silmät säkenöivät, kun Jones kertoi satumaisesta palkkiosta, mutta kuullessaan kohtauksesta insinöörin kanssa, pudisti hän epäröiden villaista päätään.

— Teidät ajetaan pois, sehän on selvää. Ja silloin te olette myös nähnyt viimeisen vilahduksen rahoista. Te puhutte liian puhtaaksi suunne, Jones. Ei sellainen kelpaa; tässä maassa saa olla vaiti ja niellä, jos haluaa jotakin suuhun pantavaa. Muuten — saa pötkiä tiehensä.

Jones oli vaipunut alakuloisiin mietteihinsä. Nyt hän katui kiivauttaan. Ja hän tuumi alakuloisena: kiertämään maailmaa taaskin — mitäpä muuta tässä olisi edessä?…

— Se oli vahinko, mutisi neekeri valittaen. Sillä massa Hillberg on muuten hyvä mies ja varmaan puhdas korviensa takana. Minä vannon, ettei hänen aikomuksensa ollut petkuttaa teitä. Mutta jos teidät ajetaan pois täältä — niin, silloin ei kukaan tiedä, miten keksinnön ja rahojen käypi.

Hän huokasi.

— Sillä kuka voi saada käsiinsä kulkuria avarassa maailmassa? lisäsi
Jones pilkallisesti.

He istuivat hetken aikaa alakuloisesti jutellen. Neekerillä oli hyvä sydän, ja hän sääli toista, joka oli ollut hyvä toveri, ei hän ollut koskaan moittinut ruokaa eikä haukkunut häntä sen johdosta, että hän oli musta. Ja sitten hänen rohkeutensa uhmailla vaaraa täällä yön toisensa jälkeen oli tehnyt häneen syvän vaikutuksen. Jos Jones ajettiin pois, niin voisi sattua, että hän, Jim, määrättäisiin vahdiksi tänne ja siinä tapauksessa — niin, siinä tapauksessa oli parempi heti lähteä matkaan.

— Jos te lähdette, niin lähden minäkin, sanoi neekeri lopuksi, ja Jones tunsi jo liikutusta tämän epäitsekkään rakkauden osoituksesta, kun neekeri lisäsi: — Sitten me lähdemme yhdessä Kaliforniaan ja koetamme saada jonkun mutauspatruunan innostumaan lapioon. Ja sitten meistä tulee patruunia kerran meistäkin.

Mutta Jones ei tullut poisajetuksi.

Pariin päivään ei Hillbergiä näkynyt vesisäiliön luona. Sen sijaan tuli
Margret sinne eräänä iltana. Rauhanvälittäjänä tietenkin.

Hän puhui insinöörin puolesta tavalla, joka antoi Jonesille paljon ajattelemisen aihetta. Tyttö oli suorastaan liikuttava. Ja koska vahdin suuttumus jo kauan sitten oli häipynyt, ei hänen ollut vaikea antaa anteeksi insinöörille sitä, mitä hän ei ollut tehnyt, nimittäin lyönyt häntä. Hän meni niinkin pitkälle, että hän lupasi juhlallisesti tytölle, ettei hän taittaisi hiuskarvaakaan hänen päästään, vaan olisi nöyrä ja »kiltti», kun he tapaisivat toisensa.

Jones katsoi hymyillen Margretin jälkeen, kun tämä kiipesi taas alas, ja ihmetteli, eiköhän hän saanut kiittää häntä siitä, ettei häntä ajettu pois paikastaan. Tyttö ei ollut sanonut sitä, mutta Jonesilla oli niin tuore kokemus hänen ylitsepuhumiskyvystään, että hän uskoi hänen voivan taivuttaa kenen hyvänsä mihin tahansa.

Omituista kyllä, oli tyttö saanut hänetkin uskomaan, että noiden herrojen aikomukset keksintöön nähden olivat rehelliset.

— Uskokaa minua, oli tyttö sanonut, mr Hillberg antaisi mielemmin henkensä alttiiksi, kuin sallisi teidän etujanne loukattavan vähimmälläkään tavalla. Hänen kunniallaan ei ole pienintäkään tahraa, eikä siinä ole vähintäkään perää, mitä te sanoitte hänen osallisuudestansa tuohon peijakkaaseen vesijuttuun. Mitä peijakkaan vesijuttua te muuten tarkoitatte? Unohdatteko te ehkä, että minun isäni johtaa tätä yritystä, eikä hän koskaan ryhtyisi mihinkään rumaan asiaan.

— Jospa te vain tietäisitte, miten hyvä hän on meidän osakkaillemme, varsinkin pikkuomistajille, köyhille osakkaille, oli Margret neiti lisännyt. Olen itse kuullut hänen kehottavan heitä myömään osakkeet hänelle täydestä hinnasta, vaikka niiden arvo oli vain puolessa. Pelkään todellakin, että isä saattaa itsensä perikatoon voidakseen auttaa noita raukkoja.

— Ostaako hän heidän osakkeensa, sanotteko te niin?

— Aivan niin! Sadottain. Pian hän omistaa yksin koko Cottonwoodin, sanoo hän itse.

Kun Jones myöhemmin yksin ollessaan tuli ajatelleeksi tätä, vaivasi hän turhaan päätään tuumimalla, mitä se oikeastaan saattoi merkitä. Ostaa vararikon partaalla olevan yhtiön osakkeita kaksinkertaisesta hinnasta, sehän olisi mieletöntä, jollei sen takana piilisi jotakin. Sehän oli luonnollista, että Lawson oli mukana pelissä, ehkä päänäyttelijänäkin, ja samalla kun tämä selvisi Jonesille, oli hän yhä taipuvaisempi julistamaan Hallin ja Hillbergin syyttömiksi.

— Kun kaikki käy ympäriinsä, niin ehkei keksintöni ole niinkään huonosti sijoitettu, tuumi hän. Ja sitä paitsi — mitä minä olisin yksin voinut saada aikaan sadalla dollarilla?

Surullisena hän tuumi, että miss Lawsonin hyvä ajatus isästään jonakuna päivänä näyttäytyisi vääräksi. Mutta ajatusten siirtyessä jälleen keksintöön, unohtuivat kaikki muut tuumat, ja suloisiin mietteihin vajonneena Jones loikoi tänä iltana pengermällään, hiljaisuuden ja pimeyden kohotessa hänen ympärillään.

Valoisat olivat myöskin miss Margretin unelmat, kun hän istui mukavassa lepotuolissa yläparvekkeella ja tähysteli tähtitaivaaseen, joka ihmeellisen loistavana kaareutui laajan preerian yli. Pikku Inga oli vastikään antanut hänelle yösuudelman, ja avonaisen ikkunan kautta kuului juuri hänen huoneestaan iloinen ääni, lapsen polskuessa kylvyssä. Elinor oli vetäytynyt huoneeseensa kirjoittamaan kirjeitä, ja keittäjätär oli työtouhussaan. Margret oli siis yksin.

Omituista — hän joka ennen oli vihannut yksinoloa, viihtyi nyt parhaiten yksin. Silloin hän saattoi uneksia ja rakentaa tuulentupia ja rauhassa ajatella häntä, joka päivä päivältä voitti yhä suuremman tilan nuoren tytön sydämessä. Hän kuvitteli mielessään, että Hillberg jollakin salaperäisellä tavalla tunsi, että hän istui täällä ja ajatteli häntä. Kun hän kumartui hiukan kaiteen yli, saattoi hän nähdä tulen tuikkivan Hillbergin ikkunasta, aivankuin pienen tähden preerialla. Mitä hän teki parasta aikaa? Aavistiko hän, miten rakas hän oli Margretille?

Margret oli siinä onnellisessa iässä, jolloin rakkaus ei merkitse vielä omistamista. Hän oli onnellinen Hillbergin seurassa, onnellinen ajatellessaan häntä, onnellinen, kun hän katsoi häneen tai kosketteli hänen kättään, eikä hän näyttänyt kaipaavan enempää. Mutta sittenkin oli hänellä tänä iltana erityinen ilon aihe, joka heitti uutta loistoa hänen unelmiinsa.

Hän oli äsken kysynyt Hillbergiltä, oliko hänen elämässään ollut monta naista, ja silloin oli nuori mies katsonut häneen vilpittömine silmineen ja vastannut kuiskaten ja suoraan:

— Ainoastaan äitini.

Ja hetken äänettömyyden jälkeen hän oli lisännyt — mutta silloin hän ei ollut katsonut enää Margretiin:

— Mutta tuntuu siltä, kuin tulisi vielä toinenkin…

Silloin Margret tunsi selvästi, että hän halusi jotakin muuta ja enempää kuin vain katsella häntä ja puhua hänen kanssaan silloin tällöin. Ja samalla hän oli iloinen, ettei kukaan ollut hänen tiellään.

Parvekkeen ovi avautui äkkiä, ja Elinor rouva astui ulos.

— Margret, oietko sinä siellä? Täällä on niin pimeä.

— Täällä, täällä nurkassa.

— Voitko ajatella, Margret, luulen löytäneeni myllypalstan ja veden ja kaiken kauppakirjan! Henry on ostanut ne vielä eläessään.

Elinor rouvan ääni kuului aivan hengästyneeltä.

— Mitä sinä sanot? Margret suoristi selkäänsä. Mistä sinä sen löysit?

— Henryn kirjoituspöydän laatikosta tuolta sisältä. Siinä oli laatikko, jota en aikaisemmin ole saanut auki. Oi, Margret! Nyt vesi saa vapaasti juosta! Cottonwood on pelastettu!

— Kiiruhdetaan mr Hillbergin luo ja kerrotaan hänelle. Hän on vielä hereillä; tuli näkyy hänen ikkunastaan. Oi, mitenkä iloiseksi hän tulee!

Margret veti innostuneena ystävätärtään ovelle.

Samassa paukahti laukaus hiljaisuuden halki. Vielä toinenkin. Sitten taas yhtä hiljaista kuin ennen.

— Oi, Elinor! Se tuli parakista! huusi Margret kiihtyneenä. Hänet murhataan! Tule — pian!

* * * * *

Jones oli varmaankin nukahtanut, maatessaan tähtikirkkaan taivaan alla.
Hän heräsi kuitenkin siihen, että kivi vierähti jokiuomaan.

Nopeasti hän hiipi jyrkänteen reunalle ja katseli alas. Mutta siellä oli pilkkoisen pimeä; uoma avautui pohjattomana, tyhjänä nieluna hänen allaan. Vasta hiukan ylempänä, parin jalan päässä kalliojyrkänteestä, valaisivat tähdet himmeästi jyrkännettä sekä vesisäiliötä.

Jones kuunteli henkeään pidätellen ja kivääri ojossa.

Ei kuulunut mitään.

Olisikohan lintu, portimo tai preeriarotta saattanut kiven liikkeelle? Jonkun kerran näinä kuukausina, jolloin hän oli ollut täällä vahdissa, oli tapahtunut, että maa oli haljennut kuivuudesta ja heittänyt koko kuormallisen soraa ja pikkukiviä jokiuomaan.

Hän kuunteli vielä hetken aikaa. Mutta vain hiljaisuus, erämaan suuri, rajaton hiljaisuus, kajahti korvan rumpukalvoa vasten. Sitten hän vetäytyi hiukan etemmäksi ja kävi istumaan kallionjyrkänteelle.

Täältä hän saattoi varsin hyvin nähdä kanavanyläosan, sen kohotessa sulkua vasten. Vesiallas itse näytti harmaalta hirviöltä vuoren mustaa kuvetta vasten.

Taaskin kuului hiljaista ääntä alhaalta. Pikkukivet rapisivat ihmisaskeleen alla — siitä hän oli aivan varma.

Seisoessaan väijyksissä, sormi hanalla, oli hän näkevinään jotain mustaa keskellä kanavan uomaa. Hän tarkkasi sitä hetken aikaa.

Se oli ihminen, joka hiipi sulun luo!

Silloin hän astui askeleen lähemmäksi ja huusi:

— Kuka siellä? Mitä te tahdotte?

Ei mitään vastausta. Mutta varjo pysytteli paikallaan alhaalla.

Silloin Jones nosti kiväärin poskelleen.

— Vastatkaa, tai olette kuoleman oma!

Samassa leimahti alhaalla, ja laukaus jyrähti kuin ukkonen jokiuomasta, kaiun vastatessa moninkertaisena vuoren seinämistä.

Jones tunsi kipua kyljessään ja horjahti. Yhteenpuristunein huulin hän pakottautui kuitenkin pystyssä seisomaan, tähtäsi ja ampui.

Sitten hän vaipui korahtaen maahan.

XVII.

Kasteluosakeyhtiön osakkeet olivat nyt 45:ssä.

Peläten osakkeiden laskevan vieläkin alemmaksi olivat pienten osakkeiden omistajat myöneet kaikki ne onnettomat paperit, jotka olivat heidän hallussaan, ja Hallkin oli myönyt oman osansa. Kaikki näinä osakkeet olivat eksyneet ukko Lawsonin kassakaappiin, ja siten hän tällä haavaa yksin omisti koko yrityksen. Mutta koska Kasteluosakeyhtiön osakkeita yhä edelleen tarjottiin pörssissä kaupaksi, käsitti hän, että Hall möi hankkimissitoumusta vastaan osakkeita, joita hänellä ei ollut.

Hetken aikaa Lawson epäröi päästyään tämän tosiasian perille. Hän oli ryhtynyt vaaralliseen peliin ja joutunut hyvinkin suuriin sitoumuksiin. Mutta hän oli olettanut, että peli loppuisi niin pian kuin hänellä olisi kaikki paperit hallussaan, ja siksi Hallin jatkuva myönti teki hänet epävarmaksi.

Hall odotti tietenkin, että osakkeet vieläkin laskeutuisivat. Mutta tämmöinen keinottelu oli tyhmänrohkea, jollei hän ollut varma asiastansa. Lawson sillä välin valvoi tarkasti markkinoita, ja hänen asiamiehensä koettivat kaikella tavalla saada kurssin nousemaan.

Oliko Hallilla viimeinen valtti kädessään?

Tämä kysymys kiusasi vanhaa Lawsonia suuresti, ja hän alkoi jo pahoin katua, että hän rakkaudesta Pattersonin perhettä kohtaan oli ruvennut keinotteluun, joka saattaisi hänet itsensä perikatoon, kun Hall äkkiä ilmestyi yhtiön konttoriin Cheyennessä. Hän oli kotimatkalla Cottonwoodista ja oli pysähtynyt tähän pikkukaupunkiin ottaakseen selkoa, kuka vehkeili yhtiötä vastaan. Häntä oli suuresti ihmetyttänyt, ettei hän ollut saanut osakkeita pakotetuksi vieläkin alemmaksi, ja oli ruvennut epäilemään, että ukko Lawson tiesi tästä asiasta enemmän kuin kukaan muu.

Mutta ukko oli vaiti kuin muuri. Sen sijaan Lawson sai Hallin näyttämään korttinsa. Ja hänellä oli todellakin yksi valtti, joskin sen arvo väheni suuresti, kun se paljastettiin vastapelaajalle.

— Olettakaa, sanoi näet Hall, kun he keskustelivat hiukan kiihkeästi yhtiön tulevaisuudesta, että tapahtuu jotain, mikä aiheuttaa vesisäiliön tyhjentymisen. Voisihan säiliöön ilmestyä rako tai vuoto tai myöskin — ja se vaara onkin suurin — sattua murhayritys. Mieliala farmarien kesken on hyvin kiihkeä, eikä kysymyksessä enää ole sadon pelastaminen, vaan yhtiön tuhoaminen. Jonakuna päivänä nuo roistot voivat keksiä sen, että avaavat sulut ja tyhjentävät vesialtaan. Ja mitä se merkitsee, sen te kyllä ymmärrätte, jos seuraatte maanviljelyslaitoksen sääilmoituksia. Kuivuus on ollut liian suuri, ettei ole toivoakaan, että ensi vuonna voisimme saada säiliön puolilleenkaan vettä. Siis toinenkin hukkaan mennyt vuosi!

— Loruja! sanoi Lawson iloiten mielessään, että toinen oli antanut itsensä ilmi. Vanha sananparsi:

»Ihminen päättää, Jumala säätää» pitää paikkansa, ennustakoot tiedemiehet mitä tahansa.

— Käyköön miten hyvänsä, sanoi Hall, sen minä vain voin vakuuttaa, että osakkeet eivät ole penninkään arvoisia enää, jos vesialtaalle tapahtuu vahinko.

— Älkää luvatko liikoja, teki Lawsonin mieli sanoa, mutta hän ei tahtonut antaa itseään ilmi, ja siksi hän vastasi vältellen.

Hall, ovela juristi, läksi pois yhtä viisaana kuin oli tullutkin. Mutta ukko Lawson lähetti asiamiehilleen sähkösanoman:

»Ostakaa edelleen kaikki Kasteluosakkeet.»

Hän ei ollut olettanut, että hän voisi niin täydellisesti lyödä viekkaan vastustajansa, kuin hänellä nyt näytti olevan tilaisuus. Hall, joka oli riippuvainen yleisöstä, astui joka osakkeella, jonka hän möi etukäteen, askeleen lähemmäksi häviötään.

Kuitenkin hämmästyi Lawson suuresti, kun Hallin onnettomuus-ennustus meni niin pian toteen. Tieto murha-yrityksestä sulkuvahti Jonesia vastaan Cottonwoodissa sekä dynamiittiräjähdyksestä vesialtaassa saapui niin pian yllämainitun keskustelun jälkeen, että näytti melkein siltä, kuin Hall olisi edeltäpäin tiennyt näistä hankkeista.

Hall, joka onnettomuussanoman saapuessa ei voinut salata kiihkoaan, minkä Lawson luuli johtuvan vain siitä, että häviön vaara uhkasi häntä itseään, matkusti heti takaisin Cottonwoodiin ja saapui sinne samalla kertaa kuin valtion asianajaja ja joukko salapoliiseja Starvillesta. Matkalla he tapasivat lääkärin, joka palasi haavoittuneen vahdin sairasvuoteen äärestä.

Hall, joka kaiken aikaa oli ollut kovin hermostunut, teki muutamia kysymyksiä:

— Onko henki vaarassa, tohtori?

— Ei oikeastaan. Kyllä mies toipuu, saattepa nähdä. Hyvää ainesta, herra.

— Minne hänet on viety?

— Hänen on hyvä olla. Hän makaa kuin miljonääri untuvapatjoilla eikä häneltä puutu edes täysin oppinutta sairaanhoitajatartakaan.

Hall muisti, että pikku Inga Pattersonin hoitaja oli suorittanut sairaanhoitajatartutkinnon, ja kysyi yhä yltyvällä kiihkolla:

— Ei suinkaan hän makaa huvilassa?

Tohtori raapi korvallistaan.

— Tjaa, enpä tiedä tosiaankaan, voiko sitä nimittää huvilaksi vai miksi. Farmilta se minusta näyttää.

Hall, jonka pahimmatkin epäilykset näyttivät toteutuneen, nousi vuokra-autoonsa ja kiiruhti eteenpäin.

Oli aivan luonnollista, että Jonesia oli hoidettava bungalowssa. Elinor rouva oli heti luovuttanut hänelle huoneen, ja sairashuoneeksi valittiin Henry Pattersonin entinen työhuone, sillä se oli erillään muista sekä varjon puolella. Maud, joka ensimäiseksi oli sitonut hänen haavansa, sai toimekseen hoitaa häntä, ja hänen apunaan oli miss Margret, joka tahtoi valvoa joka toinen yö sairaan luona. Nuoren tytön mielestä onnettomuustapaus oli oikea erämaanromantiikan polttopiste, ja riemulla hän käytti tilaisuutta hyväkseen saadakseen hoitaa todellisen draaman sankaria, joskin hänen täytyi supistaa seurustelunsa Hillbergin kanssa.

Kaikki oli siis parhaiten järjestetty, kun Hall palasi takaisin. Elinor rouvalle hänen paluunsa oli kiusallinen yllätys, ja hän oli sitä kiusaantuneempi hänestä, kun Hall heti yritti oman mielensä mukaan järjestää talon asioita. Muun muassa hän vaatimalla vaati, ettei Elinor rouva itse saisi ottaa osaa sairaan hoitoon — määräys, johon Elinor rouva vastasi kohauttaen olkapäitään. Koko Hallin käytöksessä ja olennossa oli muuten jotakin hermostunutta ja kiihtynyttä, mikä tarttui muihinkin eikä lainkaan ollut sopivaa talossa, jossa vaikeasti sairas potilas makasi.

Kaikkein ensimäisiä kysymyksiä, jonka Hall teki, oli se, oliko Elinor rouva nähnyt potilasta.

— Luonnollisesti, vastasi hän.

— Miltä hän näytti? Minä tarkoitan, minkä vaikutuksen hän teki teihin?

— Oi tuota villiintynyttä raukkaa, koko hänen päänsä oli yhtenä ainoana pörröisenä tukkana ja partana. Mutta valkeaihoinen hän on, sen minä näin silmistä. Jos tahdotte, voitte itse mennä häntä katsomaan, kunhan ette puhuttele häntä, sillä sen on lääkäri kieltänyt.

— Onko hän tajunnassaan?

— Enimmäkseen. Kuume taisi ensi vuorokautena olla korkea, ja hän houri koko lailla, mutta nyt hän on hiljainen ja rauhallinen, sanoo Maud. Mutta kovin heikko hän on.

— Niin, sanoi Margret, joka samassa astui sisään, hän ei jaksa puhua. Kun hetki sitten olin hänen luonaan, tunsi hän minut ja tahtoi sanoa jotain, mutta ei ääntäkään kuulunut, vaikka huulet liikkuivat. Elinor, sanoi nuori tyttö kääntyen hänen puoleensa, eikö voitaisi lähettää hakemaan parturia? Hänen villiintynyt ulkomuotonsa on kerrassaan kauhea.

Hall vastasi Elinorin puolesta, ja hänen äänensä oli hyvin luja.

— Ei, se ei käy laatuun. Rasituksesta voisi olla pahat seuraukset.
Jättäkää se ajatus sikseen, miss Lawson.

— Sääli, huokasi tyttö alistuvaisesti. Olen varma siitä, että tuo parta peittää kauniit kasvonpiirteet. Näitkö hänen silmänsä, Elinor? Niin ihmeen siniset ja suuret.

Virallisen syyttäjän tutkinto oli lyhyt ja muodollinen. Läsnäolevat eivät tienneet paljon kertoa, eikä Jones itse voinut toistaiseksi vastata mihinkään kysymyksiin.

Mutta Hall keskusteli pitkän aikaa syyttäjän ja salapoliisien kanssa puutarhassa, ja seurauksena oli, että virkamiehet läksivät insinööri Hillbergin luo, joka saattoi heidät onnettomuuspaikalle, ja sitten kylään. Seuraavina päivinä tuli aina joku heistä tiedustelemaan sairaan vointia, mutta maalaislääkäri, joka kävi miltei joka päivä potilaan luona, kielsi toistaiseksi kuulustelun.

Ettei siitä olisi ollut mitään hyötyäkään, kävi selville sinä päivänä, jolloin Jones ensi kerran jaksoi puhua. Miss Margretin, joka istui hänen vuoteensa ääressä, oli pakko kumartua hänen ylitseen voidakseen kuulla.

— Osuinko minä häneen?

— Keneen — ketä te tarkoitatte?

— Tuohon hiipivään peijakkaaseen, joka antoi minulle tämän iskun. — Hän osoitti sidettään.

— Hän pääsi pakoon.

— Ah!

— Tiedättekö kuka se oli?

Jones teki torjuvan liikkeen.

Hetken kuluttua hän kysyi:

— Entäs sulku — onko se avoinna?

— On, he räjähyttivät sen dynamiitilla.

Jones painautui väsyneenä tyynyjä vasten. Hänen huuliensa yli tunkeutui kuiskaus, joka Margretin mielestä kuului ikäänkuin: »Jumalan kiitos!»

Kun sitten oli todettu, ettei haavoittunut tiennyt kuka häntä oli ampunut — mikä olikin varsin luonnollista pimeyden vuoksi — vangitsivat salapoliisit kolme miestä kylästä ja veivät ne mukanaan. Noiden kolmen farmarin pyssyihin sopi näet kuula, jonka lääkäri oli poistanut haavoittuneen hartiasta. Kaksi heistä vapautettiin jälleen hyvin pian, mutta kolmas, kavalan näköinen tsekkiläinen, joka oli erittäin kiihkeästi vehkeillyt yhtiötä vastaan, pidätettiin Starvillen vankilassa.

Päivät kuluivat hitaasti eteenpäin, aurinkoisina ja kuumina.

Vaikkei Hallin läsnäolo ollutkaan täällä tarpeellinen, viipyi hän yhä Cottonwoodissa. Hän teki elämän Elinor rouvalle hirveäksi kiusaksi ilmestyessään alituisesti hänen tielleen. Elinorista tuntui miltei siltä, kuin Hall olisi vakoillut häntä. Hän seurasi häntä ja pikku Ingaa, joka nyt oli kokonaan jätetty äitinsä hoteihin, huoneesta toiseen, puutarhaan sekä heidän kävelyretkilleen vuoristoon. Vaikka Elinor ei salannut tunteitaan, vaan suorastaan viittasi siihen, että Hallin olisi aika poistua, niin ei hän lakannut häntä vakoilemasta, ja Elinor ihmetteli, mitähän hän sillä oikeastaan saattoi tarkoittaa. Sillä vaikka Hall ei tehnytkään hänelle enää rakkaudentunnustuksia, niin ilmenivät hänen tunteensa liiankin selvästi sekä hänen äänestään että liikkeistään, ja siitä tavasta, millä hän puhui tulevaisuudesta, saattoi huomata, että hän ajatteli itseään aina Elinorin rinnalla.

Vähemmän voimakas ja vaikutuksille altis luonne olisi näinä kärsimyksen päivinä alistunut kohtaloonsa. Mutta Elinoriin se vaikutti vain siten, että hän sitä kiihkeämmin etsi lohdutusta ja suojaa entisyyden muistoista ajattelemalla miestä, jolle hänen sydämensä kokonaan kuului. Hänen tunteessaan oli miltei uskonnollista hartautta, ja kiihkeimpinä hetkinään hän tunsi selvästi jumaloimansa miehen läsnäolon.

— Koettakaa saada potilaanne niin pian kuin suinkin terveeksi, sanoi Hall puoleksi leikillään, puoleksi kärsimättömänä eräänä päivänä miss Margretille, kun hän astui sairashuoneesta parvekkeelle, missä aamiaispöytä oli katettuna. Sillä jos tätä yövalvontaa kestää kauan, niin turmelette kokonaan kauniit silmänne. Te näytätte jo aivan kalpealta ja kurjalta, miss Margret.

Elinor rouva tarkasteli nuorta tyttöä ja oli samaa mieltä kuin Hallkin. Ja hän päätti ensi tilassa käydä itse Margretin tilalle. Mutta sitä hän ei aikonut ilmaista Hallille, sillä hän ei sietänyt kiistoja hänen kanssaan.

— Minä odotan vain, että voisin niin pian kuin suinkin viedä hänet mukanani Starvilleen, sanoi Hall.

Elinor huokasi. Siihen päivään oli vielä pitkältä…

— Kummallista, sanoi Margret, ettette te, mr Hall, koskaan käy katsomassa sairasta. Hän nukkuu nyt, niin että voitte kernaasti mennä sisään.

Ensi kerran ei Margret täten tehnyt pilkkaa Hallin »vastenmielisyydestä potilaita kohtaan», joksi hän itse sitä nimitti, ja hän päätti tehdä lopun siitä.

Äänettömästi he astuivat sairashuoneeseen. Maud laski sormen huulilleen varoitukseksi, ettei sairasta saatu häiritä, ja Hall astui hiljaa vuoteen jalkapäähän ja katseli potilaan karvaisia kasvoja. Maud ja Margret huomasivat molemmat, että Hall näytti tavattoman kalpealta, mutta ehkäpä se johtui vain sairashuoneen heikosta valaistuksesta. Paljoa myöhemmin vasta he käsittivät, mikä siihen oli syynä. Silloin he myös ymmärsivät, miksi hän nopeasti vetäytyi jälleen pois huoneesta, kun sairas äkkiä heräsi ja kuiskasi hiljaa:

— Vettä!

XVIII.

Insinööri Hillberg oli oleskellut muutamia päiviä Starvillessä saadakseen syytteenalaiseksi pari petkuttajaa, jotka olivat väittäneet omistavansa vanhan myllyn ja ehkäisseet yhtiön toimintaa.

Hirveä petos oli tullut ilmi sen paperin nojalla, jonka Elinor rouva oli löytänyt Henry Pattersonin kirjoituspöytälaatikosta tuona tapahtumarikkaana iltana. Ja konnantyö tuntui sitä uhkarohkeammalta, kun ei kukaan muu paitsi Lawson tiennyt, että yhdellä heistä oli koko ajan tilaisuus kurkistaa vastapuolueen kortteihin ja johtaa peliä sen mukaan. Tämä henkilö tiesi, että Kasteluosakeyhtiö puuttuvien asiapaperien vuoksi ei voinut näyttää toteen omistusoikeuttaan myllyyn, ja rakensi koko petoksen sen epävarman toiveen varaan, että nämä asiapaperit tulisivat päivänvaloon vasta sitten, kun vehkeilijät olivat ennättäneet hyötyä pelistä mahdollisimman paljon. Oskar E. Hall, joka seisoi kaiken takana, ei toivonut muuta kuin keskeyttää yhtiön toiminnan pariksi vuodeksi painaakseen osakkeet alas ja korjatakseen voiton pörssipelillä, jonka hän oli pannut alkuun.

Hän oli osannut siksi hyvin salata oman osallisuutensa tässä kujeilussa, ettei Hillberg eikä kukaan muukaan asianomainen voinut epäillä häntä. Heidän piti kokonaan turvautua näkyviin näyttelijöihin, ja nämä tuottivat toisen pettymyksen toisensa jälkeen. Tuli näet ilmi, että maapalstan alkuperäinen omistaja, ukko Tarnsney, oli vanhuuttaan käynyt höperöksi eikä voinut tehdä lainkaan selkoa myllyn kaupasta. Ja vaikka hän olisi voinutkin ja joutunut kiinni kaksoiskaupasta, niin ei yhtiöllä olisi siitä mitään hyötyä, sillä ukko oli köyhä kuin kirkonrotta, eikä jälkeäkään näkynyt niistä viidestä tuhannesta, jotka sanottiin hänen saaneen myöhemmästä — väärästä — myllynkaupasta.

Tuo Clayton niminen mies taaskin, joka oli esiintynyt valeostajana, oli pari viikkoa sitten hävinnyt jäljettömiin Starvillestä, jota tapausta kaupungin asukkaat eivät lainkaan surreet, sillä hän oli ollut paikkakunnan hurjimpia miehiä, joka oli sekaantunut kaikkiin konnantöihin, mutta jota ei silti voitu saada pahoista teoista kiinni. Vain kapakanisännät kaipasivat häntä, sillä hän oli ollut heidän vakinainen asiakkaansa.

Poliisin mieleen ei juolahtanut myöskään vetää minkäänlaisia johtopäätöksiä sen johdosta, että Claytonin katoaminen oli sattunut aivan samaan aikaan kuin murhayritys Cottonwoodissa ja että päivää ennen katoamistaan hän oli esiintynyt kovin kerskailevana, mikä varmaankin oli johtunut siitä sadan dollarien setelipinkasta, jonka hän vähä väliä oli vetänyt esille housuntaskustaan ja näyttänyt kaikille. Starvillen poliisi ei ollut sen älykkäämpi kuin hänen kaltaisensa viranomaiset Amerikan pikku-valtioissa yleensä, ja virallinen asianajaja tyytyi siihen saaliiseen, jonka hän oli niittänyt Cottonwoodissa — sillä olihan aivan selvää, että tsekkiläinen oli tehnyt murhayrityksen.

Insinööri Hillbergin vaatimuksesta poliisi suostui kuitenkin kuuluttamaan kadonnutta Claytonia asetettaakseen hänet syytteeseen myyntipetoksesta, niin pian kuin piirituomari oli vahvistanut tämän vaatimuksen. Mutta tämä herra oli hiukan hämillään siitä osasta, mikä hänellä oli tässä myllyjutussa, ja syytä hänellä siihen olikin, sillä petos olisi varmaankin tullut paljoa aikaisemmin paljastetuksi, jollei hän olisi viivytellyt sen syytteen käsittelyä, joka Claytonin nimessä oli nostettu Kasteluosakeyhtiötä vastaan veden omistusoikeuden vuoksi. Sovittaakseen tätä laiminlyöntiään hän puolittain lupasi Hillbergille ratkaista asian yhtiön hyväksi.

Ja siihen insinööri sai toistaiseksi tyytyä. Olihan sekin pieni valonsäde.

Mutta hän sai toisen käsityksen asiasta, kun hän palattuaan kotiin kertoi Elinor rouvalle tuomarin käytöksestä. Tämä suorastaan loukkaantui.

— Se on kerrassaan hävytöntä, millaisia tuomareita meillä on tässä maassa, huudahti nuori rouva.

Näyttääpä siltä, kuin laki ja oikeus olisi vain paperilla olemassa. Te saitte puolinaisen lupauksen, sanotte te? Ettekö luule, että olisitte voinut saada täyden lupauksen, jos olisitte lahjonut tuon arvon herran?

Insinööri Hillberg kohautti olkapäitään ja hymyili merkitsevästi.

— Mitä minä sanoin! jatkoi Elinor rouva. Oi, kunpa Henry olisi täällä — olen varma siitä, että hän olisi pannut kovalle tuon tuomarin, vaikka hän sen kautta olisi kadottanut kymmenen riita-asiaa. Se on häpeällistä!

— Mutta te unohdatte, Elinor rouva, että se, mitä te nimitätte häpeälliseksi, on yhtiölle erittäin edullista, puuttui Hall puheeseen, joka tähän asti oli kuunnellut insinöörin selostusta sekaantumatta keskusteluun tai kysymättä mitään. — Ja yhtiön parastahan te toivotte, eikö niin?

Elinor rouva nousi paikaltaan. Pitkien silmäripsien takana säihkyi tuli.

— Se on kyllä totta. Siihen määrään, että yksin se ajatuskin, että yhtiö lihoaisi köyhien farmarien kustannuksella, ällöttää minua. Jos tämä on sitä, mitä te sanotte liikeasioiksi, niin valitan, että koskaan olen saanut niistä vähintäkään vihiä.

Elinor oli hyvin kiihtynyt. Molemmin käsin hän nojautui parvekkeen kaiteeseen ja antoi katseensa harhailla yli seudun. Hänen rintansa kohosi ja laskeutui nopeasti. Molemmat herrat istuivat ääneti. Hillberg yskähti kerran hämillään, ikäänkuin hän olisi tahtonut sanoa jotain, mutta vilkasi sitten Halliin ja oli vaiti. Hänen ajatuksensa saivat äkkiä toisen suunnan. Hallin silmissä, hänen kiinteästi katsellessaan Elinoria, oli ilme, joka sai Hillbergin hätkähtämään. Näytti siltä kuin asianajajan kasvoilta äkkiä olisi riistetty pois naamio ja sen takaa olisi paljastunut pohjaton, säälimätön himo.

Totta tosiaan, asianajaja tuotti Hillbergille yhä uusia yllätyksiä. Toistamiseen hän näki hänet ilman tavallista naamiotaan, ja kumpaisellakin kerralla hänen luottamuksensa häneen sai tuntuvan töytäyksen. Kuka tuo mies oikeastaan oli? Ensi kertaa Hillberg tuli ajatelleeksi, ettei hän oikeastaan lainkaan tuntenut häntä. Hän oli luottanut häneen sokeasti, mutta vain sen johdosta, että Henry Patterson oli tehnyt niin ennen häntä. Samoin oli kai laita koko maailman: Henry Patterson oli ikäänkuin kiinnittänyt häneen nimilipun: »kelpo mies», ja kaikki ihmiset olivat pitäneet asiaa itsestään selvänä. Ei kukaan tiennyt, miltä hän sydämessään näytti.

Epämieluisan tunteen vallassa, ikäänkuin aavistaen ikäviä yllätyksiä,
Hillberg karisteli tuhan sauhukkeestaan.

Samassa Elinor rouva kääntyi ympäri, ja hänen äänensä kuului kovalta, kun hän sanoi:

— Jos farmarit kadottavat, täytyy minun saada tuo laina, josta puhuin teille, mr Hall.

Riemuitseva ilme syttyi Hallin silmiin.

— Entäs ehdot? kysyi hän nopeasti.

— Hyväksytään, vastasi Elinor rouva hiukan taivuttaen päätään. Ja kuninkaallisella ryhdillä, joskin kalmankalpeana ja jäykistynein katsein hän poistui parvekkeelta.

Herrat olivat nyt kahden.

Hall istui nojautuneena tuolin selkänojaa vasten ja silmät ummessa. Mutta hänen kasvoillaan väreili yhä voitonriemun kajastus. Ja vielä kauan jälkeenkinpäin, kun herrat alkoivat jälleen keskustella, värähti voitonriemu hänen äänessään ja vilkkaissa liikkeissään.

Iltapuolella, kun Elinor ja Margret hetken aikaa olivat kahden, sanoi edellinen:

— Minä valvon ensi yön sinun sijassasi potilaan luona, Margret. Maud saa maata Ingan kanssa.

Margret pani vastaan. Mutta siitä ei ollut apua.

— Sinä tarvitset lepoa, Margret. Alat käydä niin laihaksi ja läpinäkyväksi, että pelkään sitä päivää, jolloin minun on jätettävä sinut jälleen isäsi huostaan. Enkä minä missään tapauksessa voisi nukkua tänä yönä.

Margret kiersi käsivartensa Elinorin ympärille ja katsoi osaanottavasti häneen.

— Sinussa on jotain omituista tänään, sanoi hän. Päivällispöydässä olit kovin kalpea, niin että luulin sinun voivan huonosti. Sano, kultaseni, onko jotakin tapahtunut?

— Niin, jotakin on tapahtunut, vastasi Elinor rouva, ja haikea piirre ilmestyi hänen suupieliinsä. Mutta en voi puhua siitä nyt. Myöhemmin — toisen kerran saat sen tietää.

* * * * *

Yksinäinen lamppu paloi sinä yönä sairashuoneessa. Varjostin oli asetettu siten, että potilas makasi varjossa, mutta kirkas valonsäde lankesi lepotuoliin, jossa Elinor lepäsi kirja polvillaan. Potilas makasi liikkumatta selällään, silmät ummessa, ja tasainen hengitys ilmaisi hänen nukkuvan.

Elinor rouva ei lukenut. Suurina ja surullisina hänen silmänsä tuijottivat eteensä.

Hän ajatteli.

Hän oli siis myönyt itsensä. Ja miehelle, joka päivä päivältä kävi hänelle yhä vastenmielisemmäksi.

Heti kun tuo sana »hyväksytään» oli päässyt hänen huuliensa yli, oli hän katunut sitä ja ymmärsi täydesti mitä hän oli tehnyt. Hetken vaikutelman vallassa hän oli lupautunut miehelle, joka oli kietonut hänet hienoihin, lujiin verkkoihinsa. Hän oli lupautunut hänen vaimokseen…

Vaimo oli merkinnyt hänelle koko avioliittonsa ajan hienointa ja parasta mitä hänessä oli. Hän oli käsittänyt tämän tehtävänsä pyhäksi ja korkeaksi, ja nyt hän oli vetänyt sen lokaan. Hän oli myönyt ruumiinsa miehelle, jota hän vihasi. Kirkko siunaisi heidän liittonsa, maailma pitäisi heitä aviopuolisoina, vaikka heidän välillään ammottikin ylipääsemätön kuilu.

Eikö se ollut rikos? Eikö se ollut synti pyhää henkeä vastaan, jota ei koskaan voitaisi anteeksi antaa?

Myödä itsensä — kun vain ajattelikin sitä: myödä itsensä!

Hän peitti kasvonsa käsiinsä eikä voinut hillitä tuskallista valitusta, joka pyrki hänen huuliltaan.

Kadotettu, kadotettu, kadotettu!

Kauan hän istui täten epätoivoissaan, murtuneena.

Äkkiä hänen korvaansa kuului heikko ääni. Ingako itki? Hän nousi ja kuunteli. Kuului ikäänkuin hiljaista valitusta. Se kuului yläkerrasta, missä makuusuojat sijaitsivat. Hän läksi varpaillaan huoneesta.

Niin hiljaa kuin hän avasikin oven, niin herätti saranoiden narina potilaan. Silmäiltyään ympärilleen hän huomasi olevansa yksin. Se oli niin tavatonta, että hänen mielensä kävi rauhattomaksi, ja käsi, joka tavotteli juomalasia, vaipui voimattomana peitteelle. Hän tunsi kuumeen nousevan, ja sairaan kärsimättömyydellä hän harmitteli hoitajattaren huolimattomuutta ja mutisi jotain partaansa. Vuode tuntui kuumalta, ja hän yritti kohottautua istualleen, mutta vaipui jälleen tyynyihin.

Kuume tykytti jo hänen suonissaan ja jännittynein mielin hän odotti hourekuvien lähestymistä. Mutta kesken tätä puoleksi tajutonta tilaa tapahtui jotakin, josta hän ei voinut päästä selville, oliko se totta vai unta.

Ovi, joka oli jäänyt raolleen, avautui hiljaa, ja tumma olento hiipi sisään. Se oli mies. Äänettömästi hän astui sairaan luo ja katseli häntä kauan. Omituinen vaisto pakotti Jonesia pysymään liikkumatta, ikäänkuin hän olisi nukkunut, ja kuitenkin hän seurasi salaperäisen vieraan toimia puoleksi suljettujen silmäluomien alta. Hämärässä hänen oli mahdoton erottaa hänen piirteitään, joita sitä paitsi varjosti otsaan painettu huopahattu. Se saattoi olla varas.

Mutta siinä tapauksessa hän käyttäytyi varsin merkillisesti.

Vieras tarttui näet vesilasiin, joka seisoi yöpöydällä, kohotti sen valoa kohti ja haisteli sitä. Sitten hän kaatoi siihen jotakin, pulverin tai nestettä, joka hetkeksi samensi veden. Sitten, kun vesi oli jälleen kirkastunut, hän laski lasin paikoilleen, kumartui vielä kerran potilaan yli ja poistui yhtä äänettömästi huoneesta kuin oli tullutkin.

Kun Elinor hetkeä myöhemmin palasi huoneeseen, houraili sairas vuoteessaan. Hän heittäytyi levottomasti edestakaisin ja mutisi jotakin käsittämätöntä. Elinor laski viileän kätensä hänen otsalleen ja siveli pörröistä tukkaa. Se oli hiestä tahmea, mutta tuntui sittenkin tavattoman pehmeältä. Otsa oli korkea ja älykäs, mutta ohimot sairauden johdosta kovin sisäänpainuneet.

Hän hoiteli sairasta pitkin yötä ja oli iloinen, että hänen omat ajatuksensa joutuivat siten syrjään. Aamupuolella yötä kuume näyttikin väistyvän. Kun potilas vihdoin makasi taas hiljaa alallaan, kävi Elinor entiselle paikalleen istumaan, avasi kirjan ja yritti lukea.

Mutta hän ei voinut pitää ajatuksiaan koossa. Alituisesti hänen täytyi ajatella, mitä hän oli tehnyt edellisenä päivänä, sitä lupausta, jonka hän pelastaakseen farmarit oli antanut.

Eikö mikään pelastus ollut mahdollinen?

Olihan hänen lupauksensa ehdollinen. Vain siinä tapauksessa, että farmarit joutuisivat kärsimään tuomiosta, piti hänen tulla Hallin vaimoksi. Tuomari oli antanut Hillbergille puolinaisen lupauksen, mutta eikö hän peruuttaisi sitä, jos hänet lahjottaisiin? Rahalla oli varmaan suuri vaikutusvalta häneen.

Elinor huokasi. Nuo olivat turhia toiveita. Vaikka hänen sielunsa autuus olisi ollut kysymyksessä, niin hän ei voisi yrittää lahjoa tuomaria, sen hän tiesi. Sillä Henry ei olisi hyväksynyt sellaista menettelyä.

Mutta lupaus, jonka hän oli antanut, oli sitova. Eikö ollut minkäänlaista pelastusta siitä?

Epätoivoissaan hän seurasi päivän sarastusta, ajatusten risteillessä hänen väsyneessä päässään. Ei siitä apua, että hän koetti vakuuttaa itselleen, ettei rikkaan miehen hyödytön vaimo merkinnyt mitään noiden työteliäiden farmarien rinnalla, joiden hyväksi hän oli uhrannut itsensä. Hänen oli mahdoton alistua kohtaloonsa. Elämä oli hänelle liian rakas voidakseen siitä erota. Olihan hänellä lapsensa kasvatettavana, ja sitä paitsi monenlaiset hyväntekeväisyystyöt odottivat häntä. Hänen sydämensä oli rikas, ja hän tunsi myötätuntoa kaikkia onnettomia ja köyhiä kohtaan.

Eikö juuri tämä myötätunto ollut aiheuttanut tuota lupausta?

Hän tuumi kauan sitä.

— Ei, sanoi hän vihdoin itsekseen, sitä se ei ollut, vaan minä tiesin, ettei Henry koskaan olisi antanut farmarien joutua kärsimään hänen tähtensä. Suuri rakkauteni Henryyn sai minut antamaan tuon lupauksen.

Ja nyt — tuon rakkauden vuoksi hänen oli pakko vuoden tai puolen jälkeen suostua toisen vaimoksi…

Aamun sarastaessa Jones heräsi. Hänen väsynyt, mutta täysin selvä katseensa kiintyi olentoon, joka istui lepotuolissa. Se kiinnitti siinä määrin hänen mieltään, että hän unohti janonsa ja kipunsa. Ensi kertaa hän näki hänet, mutta hän teki häneen voimakkaamman vaikutuksen kuin kukaan nainen aikaisemmin. Liikkumatta hän tarkasteli häntä. Hourailiko hän vielä, oliko tuo vain kuumeen loihtima harhakuva? Yhdentekevää: kaunis hän oli kuin ilmestys toisesta maailmasta, ja Jones pelkäsi vain, että hän voisi äkkiä kadota hänen edestään.

Nyt olento nousi ja astui ikkunan luo, nojaten sen pieleen. Ensimäinen auringonsäde valoi kultaansa hänen kultaisiin hiuksiinsa. Niiden kimmellys koski sairaan silmiin, mutta hän ei kääntänyt sittenkään katsettaan hänestä.

Nyt nainen huokasi. Jonesin sydämeen koski tuo syvä ja haikea huokaus. Hänen mielensä aivan heltyi, vaikkei hän lainkaan ollut hempeämielinen luonteeltaan. Selvää oli, että nainen kärsi kovia tuskia.

Äkkiä nainen kääntyi. Jones sulki nopeasti silmänsä, mutta silmäluomet värähtelivät niin voimakkaasti, ettei hän voinut toivoa voivansa pettää naista. Hän ei tahtonut ilmaista hänelle, että hän oli maannut valveillaan ja katsellut, se olisi ollut naisen surun pyhyyden loukkaamista.

Jonesin tarkka kuulo erotti, että nainen lähestyi hänen vuodettaan. Hyvän aikaa hän makasi silmät ummessa ja hengitti vain syvään ja säännöllisesti. Mutta kun hän vihdoin uskalsi raottaa silmiänsä, jähmettyi hänen verensä.

Elinor rouva seisoi puoleksi selin ja kohotti juuri vesilasia huulilleen. Sairaan vesilasin!

Silmänräpäyksessä potilas näki edessään kuvan vieraasta, joka oli ripotellut myrkkyä lasiin. Se oli varmaankin myrkkyä, joka oli aiottu häntä varten. Ja nyt…

— Älkää juoko — se voi tappaa teidät! tahtoi hän huutaa, vaan ei saanut ääntä kurkustaan. Mielenliikutus kahlehti hänen kielensä.

Hirveä neste kostutti jo Elinor rouvan huulia.

Silloin sairas, ponnistaen kaikki voimansa, nousi puoleksi ylös vuoteeltaan ja heitti lasin toisen kädestä lattialle. Kun Elinor pelästyksestä huutaen kääntyi, näki hän Jonesin horjahtavan, repivän paitansa auki kaulasta saadakseen ilmaa ja kaatuvan takaisin vuoteelleen.

Ymmärtämättä mitä oli tapahtunut alkoi Elinor vapisevin ja kuumeisin käsin hoidella potilasta saadakseen hänet virkoamaan. Hän valeli hänen otsaansa jäävedellä, pakotti häntä juomaan ja hieroi hänen käsiään ja käsivarsiaan niinkuin hän oli nähnyt tällaisissa tapauksissa tehtävän. Hän kiihoittui niin kovasti, kun ei mikään auttanut, että hän oli purskahtaa itkuun. Hän olisi tahtonut juosta hakemaan apua, vaan ei uskaltanut jättää sairasta yksin. Tuskansa vallassa hän kuunteli hengittikö sairas ja tykyttikö hänen sydämensä.

Silloin hänen katseensa kiintyi Jonesin kaulaan. Se oli laiha ja jänteinen niinkuin koko hänen ruumiinsakin, ja juuri sillä kohtaa, niissä solisluu yhtyi rintalastaan, keksi hän jotain, mikä salpasi hänen hengityksensä. Siinä oli vadelman muotoinen syntymämerkki, joka aivan selvästi erottui ihosta.

Uneksiko hän vai oliko hän valveilla? Elinor nousi pystyyn ja siveli kädellään silmiään. Eikö tuo ollut harhanäky? Ei, omituinen syntymämerkki oli paikoillaan. Hän katsoi ympärilleen vakuuttautuakseen missä hän oli. Lattialla olivat lasin sirpaleet ja vesi kiemurteli kuin käärme matolla.

Hän polvistui vuoteen ääreen ja veti tajuttoman pään puoleensa. Hän alkoi tarkastella noita hoitamattomia kasvoja — otsaa, nenää, silmiä — ja koetti arvata piirteitä, jotka peittyivät parran alle.

Hitaasti, hyvin hitaasti hänen epäilyksensä muuttui varmuudeksi, ja huudahtaen riemusta hän heittäytyi liikkumattoman ruumiin yli ja peittäen kalpeat kasvot — huulet, otsan, silmät — kuumin, värähtelevin suudelmin hän huudahti:

— Henry, oma Henryni! Oi, hyvä Jumala, anna hänen herätä!

XIX.

Sattui eräänä päivänä, kun Henry Pattersonin vanhemmat olivat vastanaineita, että he olivat vallattomalla tuulella, niinkuin vastanaineet useinkin ovat. He olivat vatukossa syyskesällä, ja nuori isäntä heitteli vaimoaan marjoilla. Yksi niistä osui häntä kaulaan. Vaimo oli siinä tilassa, jolloin nainen helposti pelästyy, mutta seuraavassa hetkessä hän jo nauroi ja unohti asian.

Mutta kun pieni Henrik syntyi maailmaan, oli hänellä kaulassaan kypsän vadelman merkki. Tätä syntymämerkkiä pidettiin hyvänä enteenä…

Jos syntymämerkki olisi ollut tavallisempi, niin on luultavaa, että Elinor rouva olisi jälleen ruvennut epäilemään, tokko hän sittenkään oli löytänyt kuolleeksi surrun miehensä. Sillä mies, joka makasi Cottonwoodin sairashuoneessa enimmäkseen jälleen tajuttomana, ei ulkonaisesti näyttänyt vähimmässäkään määrässä muistuttavan sitä Henry Pattersonia, jota hän oli rakastanut. Se oli ärtyisä, vaativa potilas, joka teki hoitajan tehtävän useinkin hyvin raskaaksi. Se oli sanalla sanoen — Jones, sulkuvahti.

Elinoria hämmästytti se seikka, ettei potilas tuntenut häntä. Kun hän makasi kuumeesta vapaana, koetti Elinor puhua hänen kanssaan, mutta pieninkin viittaus siihen suhteeseen, missä he olivat toisiinsa, jätti miehen aivan kylmäksi. Eikä yksin sitäkään. Saattoi selvästi huomata, että nämä viittaukset hermostuttivat häntä. Eräänä iltana, kun Elinor varovaisesti johti hänen ajatuksensa merionnettomuuteen, kiihtyi sairas niin suuresti, että hänen tilansa taas paheni, eikä Elinor sen jälkeen enää yrittänytkään kokeilla.

Ei Elinor kuitenkaan kadottanut uskoaan, että potilas todellakin oli hänen miehensä. Hän tunsi sen vaistomaisesti, yhtä varmasti, kuin hän aikaisemmin oli tiennyt, ettei hänen miehensä ollut kuollut.

Mutta se riemuitseva onnentunne, joka ensi hetkenä oli täyttänyt hänen sydämensä, siirtyi pian tuskan tieltä, jommoista hän ei koskaan ennen ollut tuntenut. Vähemmän hän tuskitteli sen johdosta, ettei Henry tuntenut häntä — hän toivoi näet, että tämä tila olisi ohimenevä, joka johtui vain heikkoudesta tai hermohäiriöstä. Mutta hän pelkäsi kadottavansa hänet kokonaan. Hänen tilansa näytti näet vain pahenevan, ja yksinpä maalaislääkärikin näytti huolestuneelta.

Jollei hänellä olisi ollut tuota lujaa uskoa, niin tuskinpa hän olisi kestänyt näitä sekä ruumiillisia että henkisiä tuskia. Ruumiillisia — sillä hän rasitti itseään hirveästi, jotta hänen ei tarvitsisi väistyä potilaan luota; sielullisia — sillä hän ei voinut hetkeksikään irtaantua siitä pelosta, että tauti voisi saada hyvinkin pelottavan käänteen. Koko palavan sydämensä hartaudella hän toivoi voivansa herättää hänet siitä henkisestä horrostilasta, johon hän näytti vajonneen. Vaikka Elinor koko sielullaan huusi häntä, täytyi hänen sittenkin kohdella häntä kuin vierasta, jotta hänen henkensä ei joutuisi vaaraan. Kun hän mitä hartaimmin toivoi voivansa kallistaa päänsä hänen rintaansa vasten ja purkaa hänelle koko sydämensä tuskan tai tuntea vain hänen kätensä kosketuksenkin otsallaan, täytyi hänen olla mahdollisimman varovainen, jotta hän ei kiihdyttäisi häntä. Sillä hän oli useammankin kerran huomannut, että yksin hänen kätensä kosketus saattoi Henryn levottomaksi.

Mutta se kiihoitti sairasta toisin kuin Elinor luuli.

Sekä Margret että Maud huomasivat hyvinkin pian, että potilaassa tapahtui muutos, joka ei riippunut taudista. Hänen olentonsa muuttui näet heti toiseksi, kun Elinor vain oli huoneessa. Silloin hän hillitsi ärtyisyyttään ja alistui kuin kiltti lapsi hoidettavaksi, jota vastoin hän toisten vartioidessa häntä — mikä tapahtui enää varsin harvoin — kiusasi hoitajia mahdottomilla vaatimuksilla eikä koskaan ollut mihinkään tyytyväinen. Usean kerran olikin Maud itkien valittanut tätä emännälleen, mutta joka kerta hän sai saman vastauksen:

— No niin, minä hoidan kyllä.

Elinor suorastaan kulutti itseään hänen tähtensä. Lyhyinä lepohetkinäänkään ei hän voinut olla rauhassa.

— Kuka on tuo nainen? kysyi potilas eräänä päivänä Margretilta. Tämä hätkähti äkillistä, jyrkkää ääntä, jolla sanat lausuttiin.

Margret yksin koko talossa tiesi kuka sairas todellakin oli ja hän tiesi senkin, ettei tämä tuntenut vaimoaan, ja sen johdosta hän suuresti epäili, tokko Elinor oli oikeassa luullessaan häntä miehekseen. Hänestä oli vaikea nähdä ystävättärensä kärsivän, ja hän laski koko syyn potilaan niskoille, joka hänen mielestään oli oikea hirviö. Siksi hän vastasi hänelle hiukan uhkamielisesti:

— Se on teidän vaimonne.

Sairas hymyili.

— Sitä hänkin sanoo. Jollei hän sitä olisi, niin toivoisin, että hän olisi.

Samana iltana Margret kertoi nuo sanat Elinorille, kun he hetken aikaa olivat kahden verannalla. Hän teki sen lohduttaakseen häntä. Sillä he olivat usein tuumineet yhdessä, missähän Henry Patterson oli ollut sinä aikana, kun hän oli ollut kateissa ja miksikä hän ei ollut kiiruhtanut kotiin.

— Ajattelehan, jos hän on kiintynyt johonkin muuhun, oli Elinor sanonut, ja hänen kasvojensa ilme oli viiltänyt nuoren tytön sydäntä.

Juuri silloin Margret oli puoleksi leikillisesti, puoleksi nuhdellen sanonut:

— Etkö ole huomannut, että hän on rakastunut sinuun — niin, juuri sinuun! Sen me kaikki olemme selvästi huomanneet — hänhän on kuin vahaa sinun käsissäsi. Mutta ajattelehan, jollei hän olekaan sinun Henrysi…

Nämät sanat antoivat uuden suunnan Elinorin ajatuksille. Margret oli epäilemättä oikeassa siinä suhteessa, että potilas pani enemmän arvoa häneen kuin toisiin hoitajattariin. Ja oliko se ihmeellistä? Elinorin käsi oli niin pehmeä, kun hän hoiteli häntä, hänen äänensä niin lempeä, katse osaaottava. Mutta siitä oli vielä pitkä askel lämpimämpiin tunteihin.

Hän ikävöi kuitenkin niin suuresti Henryn rakkautta, että hän päätti koettaa herättää hänen tunteensa. Se tuotti hänelle katkeran suloista kiihoitusta, ja useamman kerran hänen kätensä vavahtivat sisäisestä liikutuksesta hänen vaihtaessaan sidettä, hautoessaan hänen otsaansa tai antaessaan hänelle lääkkeitä. Hän oli nainen, joka koko lämpimällä, uskollisella sielullaan oli ikävöinyt miestään, palvonut hänen muistoaan ja lohduttanut itseään muistelemalla häntä — ja hän oli heikko nainen, joka janosi sen miehen rakkautta, jota hän rakasti rajattomasti.

Potilas tuli enemmän kuin puolitiessä häntä vastaan. Hän jumaloi tuota valkoista vestaalia, joka oli ilmestynyt hänen synkkään elämäänsä juuri silloin, kun hän seisoi haudan partaalla, hän jumaloi häntä puhtaasti ja intohimottomasti. Elinor oli tullut potilaan kuumehoureiden keskipisteeksi, ja kun hän oli täydessä tunnossaan, lepäsi hän kernaasti pidellen hänen kättään omassaan. Hän tunsi tulevansa paremmaksi, jalommaksi, hän tunsi kylmän kuoren sulavan sydämestään ja koko olentonsa puhdistuvan Elinorin läheisyyden vaikutuksesta. Hänestä ei olisi tuntunut vaikealta kuolla pidellen hänen kädestään kiinni.

Päivät kuluivat hitaasti ja hiljaisesti. Hall oli Elinorin suureksi helpotukseksi matkustanut pois seuraavana päivänä sen yön jälkeen, jolloin hän oli löytänyt miehensä. Sähkösanoma oli kutsunut hänet Chicagoon.

Tietystikään ei Elinor ollut hänelle ilmaissut löytöään. Mutta heti kun Hall näki hänet seuraavana aamuna, tiesi hän, että hän oli tuntenut Jonesin; hänen kasvojensa kirkastuneesta ilmeestä hän huomasi sen liiankin selvästi. Ja myöhemmin päivällä hän sai todistuksenkin siihen, että se, mikä teki tyhjäksi kaikki hänen suunnitelmansa, oli todellakin tapahtunut, kun hän sai käsiinsä sananviejän, jonka Elinor oli lähettänyt asemalle. Se oli neekeri Jim, jolla oli mukanaan sähkösanoma, jonka Hall häikäilemättömästi avasi. Se oli kiireinen, osoitettu tohtori Thomas Coynelle Philadelphiaan ja sisälsi vain seuraavat sanat:

»Tule heti Cottonwoodiin. Olen löytänyt Henryn!»

Mahdollisesti Hall huolimatta tästä todistuksesta sekä kutsusta saapua Chicagoon olisi sittenkin jäänyt Cottonwoodiin, jos hän olisi tiennyt, että Tom Coyne erään vaarallisen leikkauksen vuoksi ei voisi seurata kutsua ennen kuin kahden viikon kuluttua. Mutta koska hän ei tiennyt, mitä Tom vastaisi eikä tahtonut tavata häntä, päätti hän poistua Cottonwoodista. Mutta ettei hän pitänyt peliä vielä kadotettuna, kävi selville hänen jäähyväissanoistaan Elinorille:

— Muistakaa, että sopimuksemme on peruuttamaton.

Elinor tiesi siis, mikä häntä odotti, jos hän vielä kerran kadottaisi miehensä.

Tom Coyne ei huolinut pitää kiirettä. Sähkösanoman hämmästyttävän uutisen hän otti vastaan kuin näköhäiriön, josta hän toivoi sisarensa pian toipuvan. Ja saapuessaan Cottonwoodiin, hän suurella levottomuudella tarkkasi sisarensa ulkomuotoa. Sillä hänen kasvojensa kiihkeä ilme antoi hänelle syytä suureen levottomuuteen.

Mutta Elinor ei suonut hänelle paljon aikaa tarkasteluun, vaan veti hänet heti mukanaan sairashuoneeseen. Hänellä oli salainen toive, että potilas tuntisi Tomin. Mutta se oli turhaa.

Joku muu kuin Tom, kokenut lääkäri, olisi varmaan silmäiltyään sairasta, kääntynyt olkapäitään kohauttaen hänestä pois. Mutta hän tiesi, miten sairaus ja hätä saattoi muuttaa ihmisen kasvonpiirteet, ja vaikka tuolla laihalla olennolla, joka makasi vuoteellaan, ei ollut mitään yhtäläisyyttä sen Henry Pattersonin kanssa, jonka hän oli tuntenut, huvitti tapaus häntä lääkärinä, ja siksi hän alkoi tarkemmin tutkia potilasta. Kun hän suoristi jälleen selkänsä, oli hänen kasvoillaan omituinen ilme.

— Sinä tunnet hänet Henryksi, eikö totta? kysyi Elinor jännittyneenä.

Tom nyökkäsi ääneti päätään. Mutta tultuaan ruokasaliin neuvottelivat he kauan keskenään. Elinor sai kertoa kaikki, mitä hän tiesi potilaasta, ja varsinkin hänen täytyi seikkaperäisesti tehdä selkoa siitä ihmeellisestä seikasta, ettei sairas tuntenut omaisiaan eikä näyttänyt muistavan lainkaan entisyyttään.

— Ruumis on Henryn, sehän on selvää, sanoi lääkäri. Mutta henki on jonkun muun — se on Jonesin, arvaan minä. Tämä on merkillisin tapaus, mitä minulla on ollut. Mutta tietysti koetan tehdä parhaani, jotta sinä saisit hänet takaisin. Ensin minun täytyy ottaa selko hänen henkisistä kyvyistään.

Hän istui koko aamupäivän sairaan luona. Seurauksena oli, että potilaan tila huononi, mutta joka tapauksessa Tom oli nyt saanut selkoa tohtori Barlettin nimestä, eikä hän muuta tarvinnutkaan. Seuraavina päivinä oli vilkas sähkösanomienvaihto Cottonwoodin ja Liverpoolin välillä, ja hyvinkin pian Tom pääsi sairauden perille.

Samalla hän saattoi myös vakuuttaa sisarelleen, että kaikki muuttuisi vielä hyväksi. Niinpian kuin sairas oli sen verran voimistunut, että häntä voitiin siirtää, päätettiin hänet viedä sairaalaan Cheynneen, jossa leikkaus oli tehtävä. Tom Coyne aikoi itse sen tehdä.

XX.

— Halloo, Clayton!

— Halloo, Bob!

— Oletko ruvennut sementinkeittäjäksi, vai mitä?

Puhuteltu katsoi varovaisesti ympärilleen ja tuli aivan toisen lähelle.

— Parasta, ettet nimitä minua Claytoniksi, enää, Bob, jos haluat olla ystäväni, sanoi hän kuiskaten. Täällä nimeni on Bill Williams, ja parasta, kun et lainkaan ole tuntevinasi minua.

— Onko sinulla täällä jokin tärkeä tehtävä? kysyi Bob.

— On, hyvinkin tärkeä, vastasi toinen salaperäisellä äänellä, ja sitten molemmat ryhtyivät jälleen työhön.

Samaan aikaan kuin tuomari Starvillessä julisti tsekkiläisen, hänen jyrkästä kiellostaan huolimatta, syylliseksi Jonesia kohtaan tehtyyn murhayritykseen sekä dynamiittiräjähdykseen vesisäiliössä, oli joukko työmiehiä kerääntynyt korjaamaan ammottavaa repeämää sementtimuurissa. Clayton eli Bill Williams, jolla nimellä hän nykyään kulki, teki sen verran työtä, kuin oli välttämätöntä, jotta hän ei saisi matkapassia. Iltasin hän kuljeskeli omia aikojaan ympäristössä, ja se, joka olisi pitänyt häntä silmällä, olisi huomannut, että hän hyvin usein kierteli huvilan ympärillä ja seurasi viehättävän pienen naisen jälkiä. Clayton oli tunnettu Starvillessä suureksi naistenliehakoitsijaksi, ja siksipä hän helposti sai tässä erämaassa lastenhoitaja Mauriin pauloihinsa. Eihän tuo tyttö raukka ollut nähnytkään miestä, jonka kanssa olisi voinut keskustella, useampiin kuukausiin.

Tosin oli hyvin vaivalloista, että pikku Inga aina oli kolmantena mukana, mutta vanhaan hyvään tapaan he laiminlöivät häntä parhaan kykynsä mukaan. Ja lapsi, joka tunsi oman tarpeettomuutensa, liittyi yhä useammin miss Margretin seuraan.

Margret ja insinööri Hillberg kohtasivat yhä useammin toisensa näinä ihanina syyspäivinä, jolloin viileämmän ilman vuoksi oli suuri nautinto oleskella ulkona luonnon helmassa. Heidän suhteensa oli kehittynyt sille tasolle, jolloin kumpikin aavistaa toisen tunteet, vaikkei ratkaisevaa sanaa vielä olekaan lausuttu. Hillbergille oli selvinnyt, kun hänen oli ollut pakko olla siksi paljon poissa Cottonwoodista, miten paljon nuori tyttö hänelle merkitsi. Nyt hän ei voinut enää ajatellakaan tulevaisuuttaan ilman häntä, mutta sittenkin sai Margret odottaa, että hän olisi ilmaissut hänelle tunteensa. Kumpikin he kulkivat ikäänkuin suuren rakkauden esipihassa.

Mutta eräs tapahtuma oli tehdä äkkiä lopun tästä idyllistä. Eräänä päivänä oli näet sanomalehdissä ilmoituksia suurenmoisesta keksinnöstä, jonka merkitys mutaustekniikan alalla tulisi olemaan käänteentekevä.

Se oli »Oscar E. Hallin syvälapio». Patentti oli sille jo haettu, parasta aikaa perustettiin miljoonayhtiötä, jonka tuli tehdä keksintö koko maailmassa tutuksi. Osakkeet olivat hyvin haluttuja, sillä yritys lupasi tavattoman voiton. Sen etunenässä seisoi mies, jonka mukaan keksintö oli saanut nimensä, »tunnettu finanssimies», — Patterson ja Kumpp:n johtaja, Oscar E. Hall, jonka nimi oli takeena yrityksen onnistumisesta.

Miss Margretin rehellistä mieltä loukkasi tässä ilmoituksessa se, ettei keksijää itseään oltu sanallakaan mainittu ja että Hall ilman vähintäkään oikeutta oli antanut keksinnölle oman nimensä.

— Tämä ei ole rehellistä peliä, sanoi hän Hillbergille. Se on vain jättiläisreklaami, minun ymmärtääkseni. Miten te saatoitte sallia sitä?

— Mutta rakas miss Margret, vastasi Hillberg hämmästyen sitä tapaa, millä nuori tyttö käsitti asian, ymmärrätte kai te, että yrityksen onnistuminen riippuu johtavan miehen maineesta ja että perustaja on kyltti, jonka täytyy loistaa viekoitellakseen ihmisiä puoleensa.

— Mutta nimi, ajatelkaahan nimeä: »Hallin syvälapio». Mikä oikeus hänellä on siihen?

— Ei suinkaan »Jonesin syvälapio» kuulu teistä paremmalta? Emmehän me tunne miehen oikeaa nimeä, eikä Jones voisi viekoitella ainoatakaan ihmistä. Kuka on Jones? kysyttäisiin — onko se joku renki vai petkuttaja?

Margretin teki mieli heittää hänelle vasten kasvoja: Ei, Jones on Henry Patterson. Ja »Henry Pattersonin syvälapio» — se kai kuuluisi toki joltakin?

Mutta hänellä ei ollut oikeutta paljastaa salaisuutta, miten suuresti se polttikin hänen kieltään. Sillä tohtori Coynen vakuutettua, että sairas todellakin oli Henry Patterson, ei hän enää epäillyt asiaa.

— Ettekö ymmärrä, että olette käyttäytynyt epärehellisesti? sanoi hän sen sijaan. Jones on parantumassa, ja olkaa varma, että hän jonakin kauniina päivänä vetää teidät edesvastuuseen.

— Hän saa kylliksi rahaa, niin ettei hän sitä tule tekemään.

— Niin te luulette! — Mielessään täytyi Margretin tunnustaa, että asia olisi ollut paljon yksinkertaisempi, jos Jones olisi ollut vain Jones. — Mutta eivät mitkään rahat maailmassa voi poistaa sitä tosiasiaa, että te olette pettänyt Jonesia. Te ette ole mikään gentlemanni, mr Hillberg, ja minä pahoittelen suuresti, että olen erehtynyt teidän suhteenne, lopetti hän kiihkolla.

Ja sitten Margret meni pois heitellen kopeasti niskojaansa.

Ainakin hän yhdessä suhteessa oli oikeassa: koko keksintöjuttu oli vain reklaamia Hallille. Maa horjui hänen jalkojensa alla, ja tarkoituksena oli tämän uuden yrityksen välityksellä johtaa uusia kultavirtoja hänen ehtyneeseen kassakaappiinsa. Se oli hänen viimeinen epätoivoinen yrityksensä pelastuakseen uhkaavasta häviöstä.

Sähkösanoma, joka oli kutsunut hänet Chicagoon, sisälsi jobinsanoman, jota hän viimeiseen saakka epäili, mutta joka näyttäytyi sittenkin todeksi. Sen sijaan että Kasteluyhtiön osakkeet olisivat laskeutuneet 15:een, vieläpä 10:een, olivat ne kohonneet aina 70:een, ja näytti siltä, että ne yhä edelleen tulisivat nousemaan. Tämä ei merkinnyt vain sitä, että hän kadottaisi sen omaisuuden, jonka hän oli toivonut voittavansa myömällä osakkeita hankkimissopimusta vastaan, vaan hänen täytyi sitä paitsi maksaa kymmenestätuhannesta osakkeesta päivän kurssin hinta, ja se merkitsi hänelle neljännesmiljoonan dollarin tappiota.

Sillä vanha Lawson ja hänen välittäjänsä olivat taipumattomia. He olivat voittaneet.

Silloin Hall, aikaisemmin kuin hän oli aikonut, perusti syvälapioyhtiön. Suurella melulla osakkeet päästettiin markkinoille. Siitä tuli suuri pörssitapaus, ja kultaa alkoi kerääntyä.

Huhu uudesta yrityksestä saapui ukko Lawsoninkin korviin, joka istui konttorissaan ja valmistautui jättämään Elinor Pattersonille suurta lahjaansa: koko Kasteluosakeyhtiön osakemäärää. Hänen oli onnistunut suorittaa kaikki sitoumuksensa ja sen lisäksi kerätä itselleen pieni omaisuus. Mutta Hallin uusi yritys karkoitti hänen ilonsa. Hän ei ollut kostonhaluinen luonteeltaan, mutta hän oli sittenkin toivonut, että Hall sen iskun jälkeen, jonka hän oli antanut hänelle, ei jaksaisi enää kohota.

Hän olisi voinut antaa hänelle murhaavan iskun paljastamalla sen osan, jota Hall oli näytellyt Kasteluosakeyhtiön jutussa. Mutta Lawson oli rauhan mies ja vihasi kaikkea julkisuutta. Hän päätti jättää asian ratkaisun Elinor rouvalle, jolle hän tahtoi paljastaa Hallin petoksen.

Mutta sattuma määräsi, ettei Elinor rouva ensimäiseksi päässyt Hallin petoksen perille. Insinööri Hillberg oli näet eräänä päivänä tullut Cheyennen konttoriin ja pyytänyt eroa toimestaan Kasteluosakeyhtiössä. Vanha Lawson oli kuin puusta pudonnut. Hän pani suurta arvoa tähän tunnolliseen, taitavaan insinööriin, jota hän sitä paitsi piti ystävänään. Hän tahtoi tietää syyn hänen äkilliseen päätökseensä, ja vähitellen se tulikin ilmi.

— Se on yhteydessä tuon syvälapiojutun kanssa, sanoi hän äkäisesti. Koko yritys perustuu varkauteen, enkä todellakaan voi pitää sitä salassa. Mutta voidakseni paljastaa Hallin, täytyy minun olla vapaa; en voi olla yhtiön palveluksessa, joka on hänen tarkastuksensa alainen.

— Aivan oikein, sanoi ukko miettivästi, kunhan vain edellytykset pitäisivät paikkansa. Mutta sitä ne eivät tee, ja siitä olen hyvilläni. Kasteluosakeyhtiö ei ole enää Hallin tarkastuksen alainen. Tosin hän on yhtiön johtaja, mutta muutaman viikon kuluttua suurin osakkeiden omistaja erottaa hänet toimesta.

— Ja kuka omistaa nyt enimmät osakkeet ja kykenee erottamaan hänet?

Lawson oli hetken aikaa vaiti.

— Minä omistan ne, sanoi hän vihdoin. Mutta Hallin erottaminen toimestaan ei ole mikään vaikea asia, koska hän itse on helpottanut sitä inhottavalla konnantyöllään.

Ja sitten Hillberg sai kuulla myllykeinottelusta. Hänen hämmästyksensä oli yhtä välitön kuin hänen harminsakin.

Hän puolestaan kertoi Lawsonille keksinnön oikean laidan, ja he olivat kumpikin yhtä mieltä siitä, että Hallin uuden lypsylehmän, syvälapion toteuttaminen oli estettävä. Päättäväinen ilme kasvoillaan Hillberg läksi kotimatkalle. Jo seuraavana päivänä hän päätti ryhtyä kirjoittamaan kirjoitelmaa tästä keksinnöstä erästä teknillistä aikakauslehteä varten, ja jos se ei auttaisi, oli hänellä toinenkin pommi varalla. Jos hän voittaisi tässä taistelussa, niin hän voittaisi myös Margretin luottamuksen jälleen, ja siitä taaskin — sen hän tunnusti nyt suoraan itselleen — riippui hänen elämänsä onni.

Oli jo myöhäinen, kun Hillberg saapui Starvilleen. Oli satanut, ilta oli pilkkosen pimeä, eikä ainoakaan automobiilinkuljettaja tässä pikku kaupungissa ollut halukas ajamaan pehmittyneitä preeriateitä myöten pimeässä, jonka vuoksi Hillbergin täytyi ratsain jatkaa matkaansa.

Hän oli jo ennättänyt seikkailuitta parin peninkulman päähän Cottonwoodista, kun hän pysähdytti hevosensa päästäkseen selville, tuikkiko tuli, jonka hän näki edessään, jostain nuotiosta vai hänen omasta asunnostaan, kun hän äkkiä kuuli tieltä tasaista loiskivaa ääntä. Hän kuunteli jännitettynä painautuen hevosen kaulaa vasten. Myöskin hevonen kuunteli; Hillberg huomasi sen elukan levottomasti hytkähtelevistä korvista. Ääni tuli yhä lähemmäksi. Se ei ollut mikään hevonen, ei yleensä mikään nelijalkainen eläin; pikemmin se tuntui ihmisen juoksulta.

Hillberg aavisti heti pahaa. Jos tuo ihminen kulkisi rehellisillä asioilla, niin olisi hänellä ainakin hevonen ratsastettavanaan. Jotakin oli epäilemättä tapahtunut hänen poissaollessaan — siksi tulta näkyi näin myöhään — hänen verensä jähmettyi ajatellessaan, että Margretille ehkä oli tapahtunut jokin onnettomuus. Jumala armahtakoon siinä tapauksessa karkuria!

Hän veti revolverin tupesta ja odotti pidätellen hengitystään.

Nyt hän kuuli juoksijan läähättävän hengityksen. Jalkojen loiskina lokaisella tiellä alkoi käydä epätasaiseksi. Hän odotti, kunnes hän näki miehen epäselvät ääriviivat edessään.

— Seis; kuka te olette? huusi hän.

Hänen äkillinen äänensä kaiku säikähdytti ilmankin hermostunutta hevosta, se hypähti äkkiä sivulle ja olisi heittänyt vähemmän tottuneen ratsastajan satulasta maahan, aikoen kääntyä takaisin, mutta Hillberg sai sen hillityksi. Mies hänen edessään seisoi nyt liikahtamatta.

— Kuka te olette? toisti Hillberg.

Hetken äänettömyys. Mies hänen edessään liikahti.

— Ei kukaan teidän miehistänne, kuului hiljainen vastaus.

Samassa paukahti laukaus ja Hillberg tunsi kipua käsivarressaan.
Hevonen pillastui.

— Vai näytät sinä hampaitasi, senkin lurjus, mutisi Hillberg ja ampui. Revolverin tulessa hän huomasi harmikseen, että mies oli taaskin kadonnut. Hän ei voinut nähdä häntä, mutta hän kuuli hänen jalkojensa loiskinan, kun hän sattui astumaan vesilätäkköön. Hillberg kannusti hevostaan ja aikoi ajaa karkulaista takaa.

Mutta tuo vanha kaakki oli niin kauan kulkenut rauhallisesti Starvillen kaduilla, ettei seikkailu innostanut sitä. Sitä oli vaikea saada edes liikkeelle. Juuri kun Hillberg aikoi laskeutua hevosen selästä ajaakseen jalkasin miestä takaa, alkoi hevonen käyttäytyä kovin ihmeellisesti. Se peräytyi taakse ja koetti useamman kerran nousta takajaloilleen.

Onneksi kuu samassa pilkisti esiin, ja hämärässä valossa insinööri näki näyn, joka sai hänen verensä hyytymään.

Mies, jota hän ajoi takaa, seisoi hevosen edessä pidellen kiinni sen suitsista, ja parin tuuman päässä Hillbergin päästä kimalsi revolverin piippu!

Salaman nopeudella Hillberg hyppäsi alas hevosen selästä, ennenkuin toinen oli ennättänyt käskeä häntä alas. Ja jälleen revolverin suu suuntautui häneen.

— Te saatte kulkea lopun matkaa jalkasin, mr Hillberg, sanoi mies pilkaten. Minä tarvitsen hevosen. Antakaa pyssynne tänne!

Turha oli koettaakaan vastustaa, sillä revolverinsuu miltei kutitti hänen ohimoaan. Muristen vastaan hän antoi aseen toiselle.

Hetken kuluttua osat olivat kuitenkin vaihtuneet. Hevonen, joka ei ollut totellut Hillbergiä, oli yhtä itsepintainen karkulaisenkin käsissä. Ennenkuin tämä oli ennättänyt nousta satulaankaan pillastui se, ja miehellä oli täysi työ saada se asettumaan. Ja puuhaillessaan hevosen kanssa hän hetkeksi unohti vihamiehensä. Sitä ei ruotsalainen jättänyt käyttämättä. Iskettyään nyrkillään häntä leukaan vastustaja putosi maahan, ja hevonen, joka pelästyi, kun sitä niin äkkiä kiskottiin suitsista, alkoi nelistää niittyä pitkin laahaten miestä mukanaan. Kun Hillberg ennätti vapisevan hevosen luo, makasi karkulainen liikkumattomana ja ruhjoksi potkittuna hevosen vieressä maassa.

Hillberg kumartui hänen ylitseen. Mies hengitti vielä koristen ja lyhyesti. Mahdotonta oli erottaa hänen kasvonpiirteitään, ja kun Hillberg nosti hänet hevosen selkään, ihmetteli hän mielessään, kukahan hänen vankinsa oikeastaan oli. Varovaisuuden vuoksi hän riisti häneltä aseet, vaikkei hän luullut hänen enää olevan vaarallinen. Suitset toisessa ja revolveri toisessa kädessään hän ratsasti Cottonwoodia kohti.

Puolitiessä hän aamun sarastuksessa kohtasi muutamia miehiä, joita oli lähetetty ottamaan kiinni roistoa. Ne olivat enimmäkseen kyläfarmareita, ja vaikka he olivatkin hyvillään, kun mies jo oli vangittu, niin vanha viha kyti sittenkin mielissä. Monta sanaa ei Hillberg saanut heistä myöskään lähtemään, sen verran hän kuitenkin käsitti, että vangittu mies oli yrittänyt murhata Jonesin.

Perille tultua hän antoi luotettavan vahdin huostaan vangin, joka tunnettiin nyt Bill Williamsiksi, ja sitten hän kiiruhti huvilaan. Siellä vallitsi yhä sekasorto ja levottomuus. Tom Coyne oli sairashuoneessa työssä, Elinor hirveän levottomuuden vallassa, palvelustytöt juoksivat päättöminä edestakaisin; pikku Inga seisoi yöpaidassaan ja itki, ja ainoa, joka olisi voinut antaa Hillbergille tietoja, miss Margret, ei ennättänyt monilta askareiltaan muuta kuin ohimennen silmätä häneen.

Hillberg, joka oli yltyleensä loassa, päätti mennä kotiinsa siistimään itseään, ja kynnykseltä hän sanoi Margretille:

— Olkaa niin ystävällinen, miss Margret, ja lähettäkää tohtori barakkiin niinpian kuin hän pääsee täältä.

Margret tarkasteli häntä äkillisen pelon vallassa.

— Onko teillekin tapahtunut jotakin? kysyi hän pelokkaana. Oletteko haavoittunut? Hyvä Jumala, nythän näenkin, teidän kätenne on haavoittunut, siitä vuotaa verta! Tulkaa tänne — pian — niin minä sidon haavanne.

— Minulla ei ole mitään hätää, sanoi Hillberg onnellisena nuoren tytön sanoista ja äänensävystä. Minun vankini on lääkärin kaipuussa.

— Teidän vankinne?

Nyt vasta Margret sai kuulla Hillbergin seikkailusta. Kun Hillberg
mainitsi Jonesin nimen, poltti toinen nimi Margretin huulia. Hän tuumi:
Miksikä Hillbergiltä on asia salattava? Eikö hän ole meidän miehiämme?
Mutta samassa hän muisti syvälapion ja vaikeni.

Sillä välin he olivat astuneet toiseen kerrokseen, Margretin huoneeseen. Tytön pestessä haavaa ja sitoessa sitä sai Hillberg kuulla mitä yöllä oli tapahtunut. Williams oli jollakin tavalla päässyt sairashuoneeseen, missä Maud sattumalta oli vahdissa. Elinor, joka hetkeksi oli heittäytynyt leposohvalle viereisessä huoneessa, kuuli äkkiä kuiskaavia ääniä ja sitten huudon.

— Hän hyökkäsi sisään, kertoi Margret edelleen, juuri samassa hetkessä, kun mies iski Pa—, minä tarkoitan Jonesia päähän. Elinor kertoi, että Jones oli seisonut pystyssä vuoteen vieressä, ikäänkuin aikeissa paeta, mutta saatuaan iskun hän kaatui maahan. Elinorin huuto sai koko talon jalkeille. Tom ensimäisenä hyökkäsi sisään ja näki Elinorin painivan huoneen kynnyksellä murhaajan kanssa. Kun me muut tulimme alas, makasi Elinor tunnottomana lattialla, murhaaja oli paennut, Jones aivan kuin kuollut, veren virratessa hirveästä haavasta päässä. Maud oli kuin mieletön, hän ei voinut antaa minkäänlaisia selityksiä. Ajatelkaahan, jos heidän tällä kertaa olisi onnistunut murhata hänet! Silloin Elinor varmaankin tulisi hulluksi — hänhän on sitä miltei jo nytkin. Tom on tehnyt työtä sairaan kanssa koko ajan eikä ennätä ajatellakaan Elinoria, vaikka hänkin kipeästi tarvitsisi hänen apuaan. Jospa meillä olisi täällä toinenkin lääkäri. Elinor vääntelee vain käsiään ja valittaa; sydäntäsärkevää on nähdä hänen tuskaansa. Ei, nyt minun täytyy kiiruhtaa hänen luokseen. Haava on vain lihaksissa, mutta pysytelkää kuitenkin alallanne. Pitäkää käsi sidottuna, kas näin. Hyvästi.

Margret oli puhunut nopeasti, mutta ovessa Hillberg pidätti häntä;

— Mutta minä en ymmärrä…

— Sen kyllä uskon. Tulkaa uudestaan aamiaisen aikana, niin voin ehkä selittää teille kaikki. Nyt minun täytyy mennä.

Vielä kerran hän kääntyi takaisin kynnykseltä.

— Hyvä, että saitte miehen kiinni. Hän voi ilmoittaa, kuka hänen takanaan seisoo. Älkää vain päästäkö häntä pakoon!

— Olkaa huoleti, pakoon hän ei pääse. Hän on meikein kuoleman kielissä.

— Ei — kuolla hän ei saa! Hänen täytyy ensin tunnustaa.

Sitten Margret juoksi nopeasti portaita alas.

Hillberg raukka oli vieläkin enemmän ymmällä kuin ennen, mutta hänen täytyi odottaa kärsivällisesti.

Kun hän palasi kahdentoista aikana takaisin, seisoi Tom Coyne ruokasalin kaapin edessä ja söi kaikessa rauhassa voileipää. Ei ketään muuta näkynyt.

— Sh! sanoi lääkäri. Ja Hillberg huomasi, että ovi sairashuoneeseen oli avoinna.

Hän palasi takaisin verannalle. Tämä salaperäisyys kiusasi häntä. Se ikäänkuin erotti hänet peninkulmien päähän hänen lemmitystään.

Tom tuli hänen luokseen uusi voileipä kädessä.

— Terve ihminen tulee joskus nälkäiseksi, sanoi hän hymyillen. En ole koskaan ymmärtänyt naisia, jotka onnettomuuden sattuessa heti paikalla alistuvat vapaaehtoiseen nälkäkuuriin. En saa Elinoria nielaisemaan pienintäkään palaa; ainoa mitä saatoin tehdä, oli pakottaa hänet vuoteeseen. Mutta pelkäänpä, että hän unilääkkeistä huolimatta makaa valveillaan ja kuuntelee pienintäkin ääntä.

Sitten hän huokasi ja huolestunut ilme levisi hänen kasvoilleen.

— Sisar parka! Hän on saanut kestää kovin paljon viime aikoina. Kunpa hän vain kestäisi loppuun saakka!

Syntyi hetken hiljaisuus. Vihdoin kysyi Hillberg. — Mitenkä on potilaan laita? Tointuuko hän?

— Toivon parasta. — Lääkärin kasvot kirkastuivat. — Suurenmoinen ruumiinrakenne, tavattoman sitkeä. Mutta kaikki riippuu lopulta sattumasta. En pelkää hänen henkeään, mutta kysymys on siitä, voiko hänestä tulla terve ihminen, vai tuleeko hänestä idiootti.

Tom hiipi varpaillaan sisään ja kuunteli ovella. — Veitselläni ei ollut paljonkaan tekemistä enää.

Isku, jonka tuo lurjus antoi hänelle, halkaisi pääkallon juuri siltä kohtaa, missä paha oli. Minun ei tarvinnut muuta kuin poistaa kasvi, ja se kävi mainiosti. Mutta tuo salamurhaaja kohteli häntä hiukan rajusti; kaikki riippuu siitä, ovatko toiset aivokeskukset vioittuneet. Sen saamme tietää vasta hänen herättyänsä.

Tom pyöritti itselleen savukkeen.

— Omituista, miten tieteellinen itse sattumakin joskus voi olla, sanoi hän hymyillen. Lyön vetoa, ettei tuolla rosvolla — mikä hänen nimensä olikaan? Williams, niin — ettei hänellä ole aavistustakaan kirurgiasta. Ja sittenkin hän teki saman asian, minkä minä olin aikonut tehdä niinpian kuin potilas olisi ennättänyt hiukan voimistua — vain sillä erotuksella, että hänen tarkoituksensa oli tappaa, ja minun parantaa, ja että hän sen vuoksi käyttäytyi varsin kömpelösti. Pahimman vaivan hän kuitenkin säästi minulta.

Tomin puhe oli Hillbergille enimmäkseen aivan käsittämätöntä. Monet kysymykset polttivat hänen huuliaan, mutta hän ei kysynyt mitään, sillä hän toivoi saavansa tiedot Margretilta, niinkuin tämä oli luvannut. Ja tuoltahan hän tulikin, tukien Elinor rouvaa portaissa.

Tom rypisti kulmakarvojaan.

— Suo anteeksi, Tom, sanoi sisar omituisen väsyneellä ja elottomalla äänellä, mutta minun täytyy olla hänen lähellään. — Avuttomana hän vaipui korituoliin.

Tom kohautti olkapäitään ja astui sairaan luo, ottaen Margretin mukanaan.

Elinor rouva, joka istui siinä kalpeana ja surkeana, ojensi hymyillen
Hillbergille kätensä.

— Kiitos, että te oman henkenne uhalla otitte tuon miehen kiinni, sanoi hän kuiskaten. Kovin tärkeää oli, ettei hän päässyt pakoon. Miten on teidän haavanne laita? Tom on niin kiintynyt potilaaseensa, ettei hän suinkaan ole ennättänyt huolehtia teistä.

— Kiitos. Se ei ole vaarallinen, ja minä olen jo saanut mainiota hoitoa osakseni.

— Ei pidä koskaan laiminlyödä haavoja, ei vähäpätöisimpiäkään.

Hän sanoi sen vain jotakin sanoakseen. Hänen katseensa oli tuskallisesti kiintynyt sairashuoneen oveen. Kuului ääniä sisältä ja Margret liikkui siellä kiireisesti.

Sitten kaikki hiljeni. Elinor rouva nousi pystyyn.

Äkkiä Margret juoksee riemuiten verannalle, kietoo kätensä ystävänsä vyötäisille ja vetää hänet sairashuoneeseen. Hillberg kuulee hänen sanovan liikutetulla äänellä:

— Tule pian! Hän kaipaa sinua — Elinoriaan! Oi kultaseni, hän tunsi meidät!

Äärettömän ihmeissään Hillberg näkee Elinorin vaipuvan polvilleen vuoteen ääreen ja kirkastunein katsein kumartuvan sairaan yli.

— Mitä ihmettä! mutisi insinööri.

Mutta hetkeä myöhemmin Margret palasi riemuiten hänen luokseen ja selitti hänelle koko salaisuuden…

XXI.

Oscar E. Hall oli juuri lopettamassa syvälapio-osakeyhtiön osakkaille pitämäänsä suurta puhetta, jonka tarkoituksena oli vielä kerran avata heidän lompakkonsa, jotta yhtiön suurenmoisen tehtaan rakentaminen lopullisesti olisi turvattu. Jo toista kertaa, sen jälkeen kun yhtiö oli perustettu, hän yritti kiristää rahaa osakkailta, mutta tällä kertaa hänen ehdotuksensa ei saavuttanut kannatusta, vaan sitä suorastaan vastustettiinkin. Toistaiseksi ei koko yrityksestä oltu nähty vielä mitään muuta kuin tonttiala, ja sittenkin oli se niellyt jo kahdeksansataatuhatta. Tällä kertaa Hall pyysi vain pientä neljännesmiljoonan summaa, mutta osakkaista alkoi tuntua, että rahoja voitaisiin paremminkin käyttää kuin heittää yhtiön arvatenkin liejuiseen tehdastonttiin.

Hall oli puhunut suurella varmuudella ja vakaumuksella, mutta sittenkin mieliala salissa pysyi hyvin kylmänä. Jotakin tuntui ilmassa, mikä suuresti kiihoitti hänen hermojaan; edellisen talven yhtämittainen rahataistelu oli suuressa määrin rasittanut niitä. Mies, joka seisoi puhujalavalla, ei ollut enää sama Oscar E. Hall, jonka kasvoilla vielä vuosi sitten oli alituisesti karehtinut voitonhymy ja jota toverit nimittivät Onnen-Pekaksi. Hymyily oli tosin jäljellä, mutta se oli muuttunut jäykäksi, teennäiseksi — kyltiksi, jonka oli määrä pettää ihmisiä. Ja hänen katseensa ilmaisi epätoivoa. Siitä ei ollut paljonkaan apua, että hän oli ruvennut käyttämään silmälaseja huomattuaan katseensa käyneen levottomaksi ja harhailevaksi. Vanhoja tuttaviaan hän ei voinut petkuttaa, ja tarkkasilmäinen lääkäri olisi vaivatta hänen käytöksestään, ihonsa väristä ja hänen katseestaan voinut lukea morfinistin surullisen tarinan.

Kaiken talvea hän oli elänyt kuin tulivuorella, tietämättä, mitä huomispäivä toisi mukanaan. Patterson oli kadonnut hänen näkyvistään, mutta sittenkin hän alituisesti seurasi häntä kaikkialle. Hän oli varma siitä, että puolisot olivat yhdessä, mutta hän toivoi viimeiseen saakka, että Henry Pattersonin henkinen tila estäisi häntä ilmestymästä enää ihmisten ilmoille. Siinä suhteessa häntä rauhoitti se tosiasia, ettei Henry ollut ilmestynyt näyttämölle edes silloin, kun Pattersonin firma yhdeksän kuukauden kuluttua oli huonon hoidon vuoksi joutunut administratsionin alaiseksi. Että Hall, jonka lähinnä olisi pitänyt vastata onnettomuudesta, pääsi juridisesti edesvastuusta vapaaksi, riippui siitä, että hän viekkaudessaan oli osannut siirtää koko edesvastuun kuolleeksi luullun firman perustajan hartioille.

Hän olisi jo paljoa aikaisemmin voinut vetäytyä syrjään, mutta hän oli taistelija luonteeltaan, eikä hänen kannustimenaan ollut kullanhalu, vaan intohimo. Toive kaikesta huolimatta voittaa omakseen se nainen, jota hän mielettömästi himoitsi, pidätti häntä yhä. Niinkauan kuin hän pysytteli paikallaan, vaikkapa maa olisi horjunut miten kiivaasti hyvänsä hänen jalkojensa alla, oli hänellä ainakin tilaisuus nähdä Elinoria; sillä ennemmin tai myöhemmin täytyi hänen palata tähän kaupunkiin, jossa hänellä oli niin paljon etuja, yksinpä aineellisia, valvottavana. Tätä kohtausta Hallin sielu janosi, se ylläpiti hänen rohkeuttaan, ja kädet nyrkissä, suuri intohimo sielussaan hän astui kohtaloaan kohti.

Hän taisteli nyt viimeistä taisteluaan rahan arenalla. Vielä kerran hän kohosi pystyyn. Harvoin, jos koskaan hänen kaunopuheisuutensa oli ollut niin häikäisevä kuin nyt, ja vasten tahtoaan läsnäolijoiden täytyi ihailla hänen kaunopuheisuuttaan. Mutta luottamusta häneen ei heillä enää ollut. Paitsi sitä, ettei näkynyt vähintäkään jälkeä Hallin toiminnasta yrityksen hyväksi, olivat epäluulot heränneet niiden monien hyökkäysten johdosta, joita itse keksintöä vastaan oli tehty. Jo ennenkuin yhtiö oli perustettu, oli teknillisessä sanomalehdistössä hyökätty Hallia ja sitä tapaa vastaan, millä hän oli anastanut keksinnön itselleen. Useat kuuluisat teknikot olivat puuttuneet myös asiaan, ja näyttipä siltä, kuin se lopulta tulisi vielä vedetyksi oikeudenkin eteen.

Hall tiesi vallan hyvin kuka seisoi tämän taistelun takana. Ja että samainen mies oli läsnä nyt yhtiökokouksessa, tuotti hänelle levottomuutta. Joka kerta kun heidän katseensa kohtasivat toisensa, leimahti kumpaisenkin katseessa vihaa. Hall pui nyrkkiään pöydän alla; ettei hän enää, sen jälkeen kuin Kasteluosakeyhtiön tarkastajan toimi oli häneltä riistetty, voinut vahingoittaa maamiestänsä, harmitti häntä sieluun saakka. Ja tuo mies tiesi myöskin, missä Elinor Coyne Patterson oleskeli…

Insinööri Hillberg istui vaatimattomasti salin perällä, lähellä ulko-ovea, pikkuväen parissa, jota oli viekoiteltu panemaan säästönsä yritykseen. Hillberg oli vastikään ostanut muutamia osakkeita tässä yhtiössä; luultavasti ne olivat poisheitettyä rahaa, mutta hänen oli pakko se tehdä voidakseen olla läsnä yhtiökokouksessa. Ettei hän ollut tullut ystävällisessä tarkoituksessa, oli selvää, ja hänen kasvonsa synkkenivät vieläkin enemmän keskustellessaan hiljaisella äänellä levottomien naapuriensa kanssa.

Olipa yleisö tässä kokouksessa hyvinkin sekalainen. Tunnettujen rahamiesten rinnalla istui huonomaineisia keinottelijoita ja pörssimiehiä sekä pikkuväkeä, joka tuskin edellisenä päivänä olisi voinut uneksiakaan saavansa istua samassa huoneessa kuin nuo suuret herrat. Kun katseli tätä monenkarvaista seurakuntaa Oscar E. Hallin komeasti sisustetussa konttorihuoneustossa, niin ei voinut olla ihmettelemättä, mitenkä entisen asianajajan oli onnistunut houkutella ansaansa siksikin varovaisia liikemiehiä.

Hallin puhetta ei tervehditty suosionosoituksin. Saattoi huomata, että myrsky oli tulossa. Suuri joukko henkilöitä pyysi puheenvuoroa. Hall, joka nojautui tuolinsa selkänojaa vasten ja hengitti kiivaasti, huomasi, että Hillberg oli näiden joukossa.

— Mitähän nyt seuraa? tuumi hän, ja epätietoisuus raasti siinä määrin hänen hermojaan, että hän vapisi. Paljon hän olisi uhrannut, jos hän olisi voinut poistua hetkeksi sisähuoneeseensa ja antaa myrkkyruiskun valaa uutta voimaa hänen suoniinsa.

Syytösten hyökylaine löi nyt hänen ylitseen. Toinen puhuja toisensa jälkeen moitti ankarasti häntä siitä tavasta, jolla hän oli hoitanut yhtiön asioita, ja johtokunnan uudestivalitsemista vaadittiin. Yksi ainoa puhuja esiintyi Hallin puolesta, hänen uskollinen taistelutoverinsa Rudolf Sale, mutta tämän oma luotto oli liikemaailmassa niin huono, että hän pikemmin vahingoitti kuin hyödytti Hallia.

Hall aikoi juuri selittää, että hän, ottaen huomioon kokouksen mielialan, oli halukas luopumaan johtokunnasta, mutta että hän samalla tahtoi myös luopua koko yrityksestä, jolloin yhtiön oli ostettava keksintö häneltä, sen omistajalta, ennenkuin se saattoi ajatellakaan syvälapioiden valmistamista. Mutta ennenkuin hän ehti tämän tehdä, sai eräs miljoonanomistaja, Harry MacClellan puheenvuoron.

— Minulla on valtakirja Worcester-yhtiöltä New Jerseyssä, sanoi hän. Minä olen valtuutettu tarjoamaan kokoukselle miljoonan dollaria yhtiön omaisuudesta, sekä irtaimesta että kiinteästä, siihen kuuluvine keksintöineen ja patentteineen. Yhtiö toivoo, että asia tulisi tässä kokouksessa ratkaistuksi.

Sanoi ja istahti.

Syntyi hetken äänettömyys. Hallin silmät säkenöivät silmälasien takana; tämä odottamaton tarjous antoi hänelle tilaisuuden vetäytyä arvokkaasti pelistä, ja olihan sekin lohdutus niiden kiihkeitten hyökkäysten jälkeen, jotka häntä olivat kohdanneet. Sillä välin toiset laskivat, miten paljon voittoa koituisi tästä myönnistä, sillä »parempi pyy pivossa kuin kymmenen oksalla». Ja he katselivat Hallia jo vähemmän harmistunein katsein; sillä jos he käden käänteessä voisivat tulla viisikolmatta prosenttia rikkaammiksi, niin varmaankaan ei keksintö sittenkään ollut aivan hullu.

— Herra puheenjohtaja, kuului ääni salista, minä pyydän, että kokoukselle tehtäisiin tiettäväksi, mitä yhtiön säännöissä on sanottu myönnistä.

Puheenjohtajana oli vanha entinen senaattori, johon MacClellanin kultainen tarjous oli tehnyt syvän vaikutuksen, ja hän aikoi juuri kääntyä Hallin puoleen ja esittää kysymyksen hänelle, kun salin perältä kuului:

— Suokaa anteeksi, herra puheenjohtaja, mutta ensiksi pitäisi kai antaa puheenvuoro jo merkityille puhujille, ennenkuin uusi kysymys otetaan harkinnan alaiseksi.

Hillberg lausui nämä sanat.

— Niin — hm — aivan oikein, sanoi puheenjohtaja hämillään ja kääntyi sihteerin puoleen. Hall astui samassa puheenjohtajan luo ja alkoi kiihkeästi keskustella hänen kanssaan. Hänen kasvonpiirteensä värähtelivät.

Syntyi kova hälinä. Ääniä kuului sekä puolesta että vastaan. Mutta kun
MacClellan nousi jälleen, hiljenivät muut.

— Minulla tietenkään ei ole mitään sitä vastaan, että keskustelua jatketaan.

Se ratkaisi asian. Puheenjohtaja iski vasarallaan pöytään, Hall palasi paikalleen huomattavasti kalpeana, ja sihteeri sanoi:

— Mr Hillbergillä on puheenvuoro.

Hillberg astui esiin. Silmänräpäyksen ajan hänen katseensa osui
Halliin, sitten hän alkoi:

— Minun mielestäni edelläkäynyt keskustelu on ollut aivan aiheeton. Te, hyvät herrat, toimitte, niinkuin te omistaisitte sen arvokkaan keksinnön, jota te aiotte käyttää hyväksenne ja jonka vuoksi on jo tuhlattu kahdeksansataatuhatta dollaria. Tosiasia on kuitenkin se — ja useimmat läsnäolevat tietänevät sen myöskin — että syvälapioyhtiön oikeus keksintöön perustuu petokseen, suoraan sanoen varkauteen…

— Varkauteen, sanon minä, jatkoi Hillberg kovemmalla äänellä, johon se mies on syypää, joka on asetettu tämän yrityksen johtoon ja teidän rahojenne holhoojaksi. Minua ihmetyttää, että kunnialliset miehet, täysin tuntien asian laidan, ovat tahtoneet ruveta varkaan liittolaisiksi ja jakaa voiton hänen kanssaan. Ja minua ihmetyttää vieläkin enemmän, että sellainen maailmanyhtiö kuin Worcester yhtiö voi, tekemällä yllämainitun kauppatarjouksensa, alentua varastetun tavaran kätkijäksi. Varkaus on varkautta, siitä me kaikki olemme yhtä mieltä. Samoin murha on murhaa, vai mitä arvelette? No niin, tuo mies, joka istuu tuossa — hän osoitti vihasta värisevällä kädellään Hallia — on kaksi kertaa varkauden tapahduttua yrittänyt salamurhaajan käden kautta saada pois tieltään hänelle epämukavan keksijän ja epäilemättä hän vielä ennen iltaa joutuu lukkojen taakse istumaan, mikä onkin ainoa sopiva paikka hänen tapaiselleen rikoksentekijälle…

Mutta nyt puhkesi hirveä myrsky esiin. Huudot »rikollisia syytöksiä», »kiristystä» sekaantuivat yhtä äänekkäisiin puheenjohtajan vetoamisiin. Tämä iski voimattomana vasaransa pöytään. Koko sali oli raivon vallassa.

— Minä voin todistaa joka sanani todeksi, huusi Hillberg.

Melu hiljeni sen verran, että puheenjohtaja sai äänensä kuuluville:

— Me emme voi sallia, että te tällä paikalla viskaatte rikollisia syytöksiä meidän kunnioitusta ja luottamusta nauttivaa uskottua miestämme vastaan, sanoi hän kääntyen Hillbergin puoleen. Hän aikoi lisätä: — Minä kiellän teiltä puheenvuoron, kun Hillberg lisäsi:

— Minä toistan, että olen halukas todistamaan kaikki syytökseni, ja teen sen heti paikalla.

— Missä ovat todisteet? kysyi puheenjohtaja, ja kuoro toisti:

— Todisteet, todisteet!

Sanaakaan sanomatta astui Hillberg ovelle ja kuiskasi pari sanaa ovenvartijan korvaan. Palvelija katosi, mutta palasi hetken kuluttua kolmen henkilön kera, jotka pysähtyivät oven suuhun. Kaksi heistä oli silminnähtävästi salapoliiseja, kolmas vanki.

— Tämä tässä on Tim Clayton, alias Bill Williams, nykyään valtiovanki, tuomittu 16 vuoden vankeuteen moninkertaisista rikoksista, muunmuassa kahdesta murha- ja myrkytysyrityksestä. Hän on tuotu tänne, jotta hän antaisi ilmi sen henkilön, joka helisevällä rahalla on viekoitellut hänet näihin rikoksiin. Puhunko totta, konstaapeli?

— Kyllä, herra, vastasivat vartijat kuorossa.

— Tuokaa vanki esille. Nyt, Tim Clayton, katso ympärillesi ja sano meille, onko näiden läsnäolijoiden parissa sitä henkilöä, joka kolme kertaa lahjoi sinua, jotta ottaisit sulkuvahti Jonesin hengiltä.

Puhutellun silmät kulkivat ympäri huonetta ja hetken epäilyn jälkeen ne kiintyivät pöydän yläpäässä istuvaan mieheen: Oscar E. Halliin. Hitaasti hän kohotti kättään ja vihasta kiiluvin silmin hän osoitti sormellaan Hallia.

Kohina kävi salin läpi.

Halliin oli Claytonin ilmestyminen vaikuttanut kuin isku vasten otsaa. Hänestä tuntui ikäänkuin hän olisi nähnyt haamun edessään. Se henkilö, jota hän vähinten olisi aavistanut näkevänsä, oli juuri Clayton, sillä edeltäkäsin tehdyn suunnitelman mukaisesti oli Hillberg antanut ukko Lawsonille toimeksi asiakirjeessä Hallille mainita ohimennen, että »mies, joka oli vähällä iskeä sulkuvahti Jonesin hengiltä, oli kuollut haavoihinsa heräämättä tajuntaan». Siten Hall oli ollut aivan rauhassa voimatta epäillä mitään hyökkäystä siltä taholta.

Vain suurella ponnistuksella Hall pysyi pystyssä tuolillaan. Hänen kasvonsa olivat tuhanharmaat ja tuskanhiki helmeili hänen otsallaan.

— Oletko varma siitä, että mies on oikea? kysyi Hillberg. Läsnäolevien mielestä kysymys oli joutava, sillä Hallin ulkomuotokin antoi hänet täydellisesti ilmi.

— Aivan varma, herra, sanoi Clayton. Tosin hänellä ei silloin ollut silmälaseja, mutta hän se sittenkin on. Hän nimitti itseään Otto Carspniksi.

— Mitä hän maksoi sinulle dynamiittiräjähdyksestä?

— Tuhat dollaria, herra. Olisin saanut puolta enemmän, jos vain tuo sitkeähenkinen Jones roisto olisi kuollut.

— Te kuulette, hyvät herrat, sanoi Hillberg juhlallisella äänellä kääntyen pelästyneen kuulijakunnan puoleen. Ja sitten hän kyseli vangilta edelleen. Huone oli äkkiä muuttunut tuomiosaliksi, jossa Hall oli syytettynä, Clayton todistajana ja Hillberg syyttäjänä. Toinen rikos toisensa jälkeen paljastettiin kuulijoiden silmien edessä, jotka värisivät kauhusta kaiken tämän pahuuden edessä: myllypetos — Hillberg mainitsi muutamin sanoin Kasteluosakeyhtiöosakkeiden pörssipelin edellisenä vuonna, ja nyt vasta tämä salaperäinen asia selvisi läsnäoleville, joista suurin osa oli toimivia pörssimiehiä; myrkytysyritys Cottonwoodin huvilan sairashuoneessa; ja lopulta viimeinen murhayritys samaa henkilöä kohtaan, jolloin Clayton itse oli vähällä heittää henkensä, mutta joka tapauksessa kadotti vapautensa. Halukkaasti vanki vastasi kaikkiin kysymyksiin. Hänelle oli luvattu rangaistuksen lievennystä, jos hän antaisi ilmi sen miehen, joka oli viekoitellut hänet kaikkiin näihin rikoksiin.

Tutkinnon aikana eivät läsnäolijat olleet huomanneet, että Hallin oli onnistunut kaikessa hiljaisuudessa ruiskuttaa itseensä morfiinia, mutta kaikki ihmettelivät, mitenkä tuo äsken aivan masentunut mies äkkiä oli kuin muuttunut, kun hän kohosi pystyyn ja huusi:

— Tuo kaikki on inhottavaa valhetta! Hänen silmänsä leimusivat ja ääni vapisi vihaa. — Todistaja on väärä, vihollisteni rahoilla ostettu!

Hall naurahti, mutta hänen naurunsa kuului hurjalta ja teeskennellyltä.

— Herra puheenjohtaja, kuului kimakka ääni salista, tahtoisin vain kysyä, onko näillä rikoksilla, joista mr Hallia on syytetty, mitään tekemistä keksinnön kanssa? Jollei ole, niin todistajien kuulustelu olisi käsittääkseni jätettävä oikeuden toimeksi.

Rudolf Sale puhui. Hän ei tehnyt sitä säälistä toista kohtaan, vaan saadakseen pelastetuksi rahansa, jotka hän oli kiinnittänyt yhtiöön.

— Sulkuvahti Jones, selitti Hillberg, on, niinkuin tunnettu, tehnyt tämän keksinnön, ja häntä kohtaan nuo kolme murhayritystäkin suunnattiin. Mutta myönnän kyllä, että ensimäinen yritys tehtiin jo ennenkuin keksinnöstä saatiin selko.

— Katsokaahan! huusi Sale. Siis koko tämä surkea näytäntö, jonka te olette pannut toimeen, ei todista pääasiaa: onko keksintö varastettu vai ei.

Nyt puheenjohtaja tarttui puheeseen:

— Mr Clayton, vastatkaa meille: tiesittekö te, miksi tuo mies, joka lahjoi teitä, tahtoi saada Jonesin hengiltä?

— Se asia ei liikuttanut minua, vastasi Clayton äreästi. Hän antoi minulle rahat ja käski minun murhata, siinä kaikki.

Nyt monet pyysivät puheenvuoroa. Äkkiä kaikki jälleen pelkäsivät omaa taloudellista vahinkoaan; he käsittivät, mihin tuo kettu Sale tähtäsi.

Mutta Hillbergin ääni voitti kaikkien muiden:

— Hyvä, herrat, sitten minä näytän teille toteen, että keksintö on varastettu.

Taaskin hän lähetti ovenvartijan ulos, joka tällä kertaa toi muassaan vain yhden henkilön.

Se oli pitkä, laiha, hienosti puettu, kaljupäinen herra, jonka päässä näkyi suuri, ruma arpi. Kasvot olivat hyvin kalpeat ja ilmaisivat suurta kärsimystä.

Reippaasti hän astui pöydän luo ja tervehti puheenjohtajaa nyökäten päätään. Seurakunta tuijotti ääneti häneen. Salissa vallitsi kuolon hiljaisuus. Hall istui tuolillaan pää taakse nojautuneena, silmät kiinni ja kasvot kalman kalpeina; näyttipä siltä, kuin hän olisi menettänyt tajuntansa.

— Hyvä Jumala, kuului ääni ihmisjoukosta, eihän se ole mahdollista — tämä on varmaankin näkyhäiriö!

Aivankuin pommi olisi pudonnut keskelle ihmisjoukkoa. Toiset kääntyivät kauhuissaan pois, jotta he eivät näkisi mitään. Oliko tämä kummitus? Haamu haudan tuolta puolen?

Mutta kun kummitus alkoi puhua, ei hänen äänensä kuulostanut lainkaan haudantakaiselta:

— Senaattori O'Mara, jos käsitän asiat oikein, olette te tämän kokouksen puheenjohtaja. Uskallanko toivoa, että tunnette minut? — Henry Patterson, nöyrin palvelijanne.

Kauhu siirtyi tavattoman hämmästyksen tieltä. Läsnäolevista useat olivat tunteneet Henry Pattersonin, joka aina kamalasta valtamerionnettomuudesta saakka vuosi sitten oli ollut kadonnut maailmasta, ja he kerääntyivät nyt hänen ympärilleen. Kaikki tahtoivat saada selitystä tähän ylösnousemuksen ihmeeseen ja kaikki puhuivat ja kysyivät yhtä aikaa.

XXII.

Yleisen hämmingin aikana ei kukaan kiinnittänyt huomiota Halliin. Eikä kukaan nähnyt, että hän hiipi ulos.

Yksityiskonttorissaan hän viipyi vain sen verran, että hän ennätti pistää taskuunsa setelipakan ja revolverin ja panna päällystakkinsa ylleen. Käytävässä seisoi kaksi poliisikonstaapelia naureskellen ja leikkiä laskien naapurikonttorin pikakirjoittajattaren kanssa. Hall pääsi huomaamatta heidän ohitseen. Hississä, joka kulki suoraan kahdennestatoista kerroksesta alas, hän ei tavannut ketään tuttua. Alhaalla marmorieteisessä seisoi jälleen poliisi, mutta Hall kiiruhti tervehtien hänen ohitseen kadulle. Sataa tihuutti. Katukäytävän vieressä seisoi hänen autonsa. Autonkuljettaja tupakoi puun suojassa. Hall antoi hänelle vapaan päivän ja kävi itse hänen paikalleen istumaan, ja auto läksi kimmahtaen liikkeelle.

Hän ei ollut edeltäpäin tehnyt mitään suunnitelmaa. Hän ei tiennyt minne ajaa. Hän oli paennut vaistomaisesti, lopulta huomattuaan, että kaikki oli kadotettu.

Odottaessaan bulevaardin kulmauksessa kadun yli pääsyä, missä tungos näin aamiaisen aikana oli aina kovin suuri, kuuli hän sanomalehtipojan käheän huudon pörssitalon edustalta.

— Lukekaa! Oi hirveää, hirveää! Titanic on antanut uhrinsa takaisin!
Lukekaa kaikki!

Ihmiset tappelivat sanomalehdestä, jonka etusivulla seisoi tulipunaisin korkein kirjaimin:

»Titanicin uhri herännyt kuolleista.»

Hall sai lehtensä ja astui kylmäverisesti pörssitaloon, missä hän nopeasti silmäili kirjoitusta, joka ilmoitti Henry Pattersonin takaisintulon. Hänet oli tunnettu junassa tänä aamuna ja asemalla oli häntä ollut vastassa sanomalehtireportteri, jolle hän lyhyesti oli kertonut pelastuksestaan. Myöhemmistä vaiheistaan hän ei ollut paljoakaan ilmaissut, sen hän vain oli kertonut, että hän oli viettänyt talvea perheensä kanssa Floridassa heikontuneen terveytensä vuoksi. Ja kysymykseen mitä hän arveli Pattersonin firman vararikosta, oli hän vastannut:

»Minä otan asiat omiin käsiini ja kaikki mitä voidaan tehdä, tulee tehdyksi. Se ainakin on varma: ei kenenkään tarvitse joutua kärsimään minun tähteni…»

Sanomalehtimiehet olivat sittemmin koettaneet tavata Elinor rouvaa
Pattersonin huvilassa, mutta ei ketään päästetty hänen puheilleen.
Hänen kuvansa oli kuitenkin sanomalehdessä samoinkuin Henry
Pattersoninkin.

Nyt Hall ei epäröinyt enää minne ajaa. Elinorin kaunis kuva oli saattanut hänen verensä kuohumaan. Ja niinpian kuin tungos hiukan hälveni ja hän pääsi vähempiliikkeisille kaduille, ajoi hän täydellä vauhdilla eteenpäin.

— Elinorin luo! kuului ääni hänen sielussaan. Hillittömän intohimon ajamana hän tahtoi vielä kerran nähdä rakastettunsa, maksakoon se hänelle vaikka hänen henkensä. Vain nähdä hänet, imeä hänet katseillaan. Sitten — niin sitten hänestä oli yhdentekevää miten hänen kävisi.

Palvelija, joka avasi, tunsi hänet ja hetken aikaa epäröityään hän läksi ilmoittamaan hänen tulonsa. Hall seurasi palvelijan kintereillä, ja Elinorin kieltävä vastaus jähmettyi hänen huulillaan Hallin astuessa sisään. Kaikkein vähinten Elinor olisi osannut odottaa hänen tuloaan. Olisihan Hallin nyt jo pitänyt olla lukkojen takana. Äkkiä hänen sydämensä puristui kokoon hänen ajatellessaan, että Henrylle ehkä oli tapahtunut jotakin.

— Mitä on tapahtunut — taivaan tähden, mitä on tapahtunut? huudahti hän. Onko Henrylle tapahtunut jotakin?

Elinor oli turhaan pyytänyt saada seurata miehensä mukana tänä aamuna kaupunkiin voidakseen suojella häntä vaaralta, joka varmaankin uhkasi häntä. Siksipä Hallin äkillinen tulo näytti nyt vahvistavan hänen pelkonsa.

— Niin, vastasi Hall omituisesti hymyillen, jotain on Henrylle tapahtunut, mutta tuskinpa sitä, mitä te pelkäätte, Elinor. Hänen voittonsa on nyt täydellinen, ja minun on aika vetäytyä pois.

Hän vaikeni hetkeksi ja nojasi toisen kätensä raskaasti pöytään, kaiken aikaa katsellen Elinoria. Hän näytti olevan valtavan mielenliikutuksen vallassa, mutta hänen äänensä oli hillitty, joskin alakuloinen, kun hän jatkoi:

— Mutta ennenkuin minä katoan, tahdoin viimeisen kerran nähdä teidät. Minun tunteeni teitä kohtaan eivät ole mikään salaisuus; te ette vain käsitä niiden syvyyttä ja voimaa. Ne tuntuvat teistä ehkä loukkaukselta. Mutta minä sanon nyt teille, ja teen sen kuolevan vakavuudella: tämä onneton intohimo on tehnyt minusta sen, mitä nyt olen. Onnellisempien olosuhteitten vallitessa olisi tulos ollut toisenlainen. Teidän vallassanne oli tehdä minusta hyvä ihminen, mutta te ette tahtonut tietää minusta, ja kun sittenkin tahdoin voittaa teidät omakseni, niin tuli minusta se mikä nyt olen, pahuuden hirviö. Myöntäkää sitä paitsi, että omituiset olosuhteet toivat suorastaan viettelyksen tielleni…

Hän ojensi vartaloaan ja jatkoi kädenliikkeellä: — Tahdoin saada kultaa voidakseni tuhlata sitä teille. Mutta jotta teidän kiitollisuutenne minua kohtaan olisi sitä suurempi, tahdoin että tulisitte köyhänä luokseni! Vähällähän se olikin onnistua minulta! Ja teidän rinnallanne olisi minusta tullut hyvyyden sankari.

— Kohtalo oli vastassani, ja nyt olen nujerrettu. En koskaan enää tule vaivaamaan teitä. Mutta kun te ajattelette lähemmin kaikkea tässä uudessa valossa, niin te ehkä tuomitsette minua lempeämmin. Jääkää hyvästi, Elinor…

Hetken aikaa Hall epäröi. Elinor hengitti kiivaasti. Hänen silmiinsä nousi kuumia kyyneleitä.

Nyt Hall kääntyi mennäkseen — kuin masentunut, vanha ukko.

— Mr Hall, sai Elinor vaivalla sanotuksi.

Kiihkeänä Hall kääntyi häneen. Elinor ojensi hänelle kätensä, joka vapisi. Hall tarttui kiihkeästi siihen, kumartui alas ja suuteli sitä.

— Jääkää hyvästi, mr Hall. Ja olkaa varma siitä, että minä viimeisenä tuomitsen teitä.

Hetken aikaa heidän katseensa kohtasivat toisensa. Sitten Hall poistui nopeasti huoneesta.

* * * * *

Myöhemmin illalla, kun Henry Hillbergin seurassa palasi Chicagosta, kutsuttiin hänet puhelimeen. Kun hän astui jälleen perheensä pariin, oli hän hyvin kalpea ja hiljainen. Elinor pakotti hänet vihdoin puhumaan.

— Se oli salapoliisipäällikkö. Hän ilmoitti, että jonkun matkan päässä Chicagosta oli tavattu murskaantunut auto, ja sen alla makasi hengetön mies.

Elinor huudahti ja katsoi mieheensä suurin, pelästynein silmin.

— Oliko se — —?

Henry Patterson nyökkäsi alakuloisena päätään. — — Niin, se oli Hall, sanoi hän hiljaa. Poika parka…

Yhden seikan hän kuitenkin salasi vaimoltaan, sen nimittäin, että ruumiilla oli ollut ampumahaava ohimossa, joka luultavasti heti oli tappanut hänet.

Margret ja Hillberg tulivat nyt sivuhuoneesta verannalle. He eivät tienneet mitään puhelin-ilmoituksesta, ja suuri ja uusi ilo loisti heidän kasvoillaan. He pitivät toisiaan kädestä.

Henry ensimäisenä huomasi, että heissä oli jotakin erikoista. Ponnistaen voimiaan hän työnsi luotaan surullisen tapahtuman, joka painosti hänen mieltään.

— Ahaa! huudahti hän ja uhkasi molempia rikollisia sormellaan. Te näytte kohdanneen Amorin tuolla hämärissä. Katsohan heitä, Elinor, miten he punastuvat!

Elinor kiiruhti nyt nuorten luo iloisesti yllätettynä. Yksi hänen rakkaimmista toiveistaan oli täyttynyt.

— Henry, katsohan, tässä on vihdoinkin ilahduttava tulos sinun onnettomasta syvälapiostasi, sanoi hän onniteltuaan nuorta paria. Se se vei heidät yhteen.

Mutta Henry Pattersonin ajatukset olivat kulkeneet toiseen suuntaan.
Hän nousi paikaltaan ja veti syvään henkeään.

— Niin, sanoi hän, me olemme kyllin kauan eläneet Titanicin varjossa.
Astukaamme nyt vihdoinkin auringonpaisteeseen…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUN MERI ANTOI OMANSA TAKAISIN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KUN MERI ANTOI OMANSA TAKAISIN

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE